J. B. Morrison

MIMOŘÁDNÝ ŽIVOT

FRANKA DERRICKA, 81 LET

Originální název: The Extra Ordinary Life of Frank Derrick,

Age 81, vydáno u Pan Books, London 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© J. B. Morrison 2014

All rights reserved.

Translation © Jana Krollová, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6959-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

MIMOŘÁDNÝ ŽIVOT FRANKA DERRICKA, 81 LET

J. B. Morrison se narodil před mnoha lety v Londýně Frankovi a Jenny. Je hudebníkem a autorem dvou románů – Storage Stories a Driving Jarvis Ham. V autobiografické zpovědi Goodnight Jim Bob popisuje své desetileté působení coby zpěvák punk-popové kapely Carter the Unstoppable Sex Machine. V té době byl známý pod jménem Jim Bob (inspirováno americkým rodinným seriálem The Waltons).

Se skupinou Carter USM nazpíval Jim Bob 14 písní, které se umístily v žebříčku Top 40, a album obsadilo 1. místo. Koncertoval po celém světě, byl hlavní hvězdou hudebního festivalu v Glastonbury a skupina Rolling Stones na něj podala žalobu. Je autorem bezpočtu sólových alb a napsal scénář k filmu. Navíc v roce 2010 účinkoval v muzikálu na festivalu Fringe v Edinburghu.

Copak je jeho nadání nekonečné?

Ano. Ještě něco jsme nezmínili. Nechtějte po něm, aby vám připevnil poličku nebo uvařil oběd. Polička spadne ze zdi a na jídle si nepochutnáte.

Pokud se budete chtít o J. B. Morrisonovi dozvědět více, navštivte http://www.jim-bob.co.uk/ nebo mu napište na Twitter@mrjimBob.

Pro moji mámu –

i kdyby si přečetla jenom tato tři slova.

PROLOG

Je mi osmdesát jedna.

Asi se ode mě očekává, že tuhle větu budu často opakovat.

Ó, podívejme se. A kolik vám je let?

Je mi osmdesát jedna. Něco na ten způsob.

Někdy to řeknu dřív, než se mě zeptají.

Je mi osmdesát jedna.

Pyšně budu sdělovat tuto informaci při každé příležitosti, jako když mi bylo pět.

Možná bych měl nosit odznak. Takový, který bývá připíchnutý na přední straně narozeninového přáníčka. K jedenaosmdesátým narozeninám – pokud nějaké takové přání existuje. Vyrábí se vůbec takové odznaky? K osmdesátinám snad, ale k jedenaosmdesátinám? Třeba bych mohl vyvěsit několik balonků s vytištěným číslem 81 nad vstupní dveře. Ale zřejmě takové balonky k jedenaosmdesátinám nikde neprodávají. Takže se budu muset spokojit s neustálým opakováním.

Je mi osmdesát jedna.

Pojďte dál. Posaďte se. Klidně se mnou mluvte jako s malým dítětem. Vždyť vidíte, jak jsem neschopný. Mluvte na mě hlasitě a srozumitelně, jako když hovoříte s batoletem. Donuťte mě vyplnit formulář. Nebo ještě lépe, vyplňte jej sami. Jen mě přesvědčte, abych ho podepsal. Možná jsem už skoro slepý a nepřečtu malá písmena. Prodejte mi věci, o které nestojím. Poohlédněte se po starožitnostech. Spočítejte si, kolik vám to hodí.

Je mi osmdesát jedna.

Pojďte dál, jestli si myslíte, že vás to nepoloží.

1

Franka Derricka přejelo mlékařské auto zrovna v den jeho jedenaosmdesátých narozenin. Nebýt toho, mohl v klidu přemítat, jestli je lepší knižní poukázka nebo manžetové knoflíčky, hlavně že si vzpomněli.

Mlékařský vůz se vlekl rychlostí asi pět mil za hodinu. Mlékař z neznámého důvodu ztratil kontrolu nad pomalu se pohybujícím vozem, který najel na úzký chodník a zastavil se až o malou kamennou zídku před něčí zahradou, kola ve vzduchu a na chodník se vysypaly přepravky s mlékem, prázdné láhve, krabice se smetanou a několik kartonů s vejci.

Mlékař svým neuváženým činem způsobil nejen spoušť na zahrádce jednoho nadějného adepta na vítězství v soutěži Rozkvetlá vesnice, ale podepsal se i na osudu Franka, který skončil pod autem. Zpoza vozu byla vidět pouze jeho pravá ruka, jejíž dlaň byla otočená směrem nahoru a stále svírala láhev mléka, kterou Frank právě zakoupil v obchodě Fullwind Food & Wine. A přesně tohle si tato scéna žádala – více mléka. Převrácený mlékařský vůz, vyčnívající ruka penzisty a proud mléka pomalu stékající do kanálu na kraji silnice. Obrázek jako vystřižený z nějaké grotesky. Chyběla jen pointa.

Frank strávil tři dny v nemocnici. Měl otřes mozku, zlomenou ruku a akutní frakturu jedné ze zánártních kostí na levé noze.

„Běžné zranění fotbalistů,“ prohlásil lékař. „Hrajete fotbal?“

„Už ne. Se zlomenou zánártní kůstkou mi to nejde,“ odpověděl Frank.

„No dobrá. V každém případě budete muset dodržovat několik jednoduchých zásad v péči o svá zranění. Klidový režim.“

„Lidový režim?“

„Ne, klidový.“

„Tomu nerozumím.“

„Znamená to, že budete odpočívat, ledovat, stahovat si zranění a udržovat chodidlo ve vodorovné poloze.“

„Stahovat?“

„Ano,“ odvětil lékař. „Najdu vám letáček.“

Frank měl také zlomený prst na noze – ten vedle palce, zrovna ten, jemuž myšička nedala nic z kašičky, kterou uvařila na zeleném rendlíčku. Zato Frank si svou kašičku vylíže až do dna. Bude muset zůstat doma. Utržil několik řezných ran, modřin a otisků pneumatik. Jeho obličej vypadal jako vymačkaný citron. Připomínal hrůzostrašné fotografie přepadených penzistů, které se čas od času objevují v novinách.

„Některé rány na obličeji asi zanechají jizvu,“ prohlásil lékař.

„Až vám bude tolik, co mně, zjistíte, že po každé ráně zůstane jizva.“

Frank měl pravou ruku v sádře, která začínala na zápěstí a končila těsně nad loktem. Ohnuli mu ji, jak to můžeme vidět v příručkách první pomoci. V této poloze se jeho paže bude nacházet nejméně šest týdnů. Vypadal, jako by byl neustále připravený s každým si potřást rukou. Kdybyste mu ji uřízli v rameni a hodili ji do dálky, vězte, že by se vám vrátila zpět.

Ještě než jej propustili z nemocnice, musel Frank absolvovat test kognitivních funkcí. Mladý lékař, v jehož tváři se zračilo obrovské vyčerpání, oblečený v pruhované košili s jednobarevným límečkem a skvrnou od potu pouze pod levou paží, si přisunul plastovou židli k Frankovu nemocničnímu lůžku a rozevřel složku papírů o velikosti A4.

„Takže, Franku,“ začal. „Tohle je standardní test. Některé otázky vám možná budou připadat jednoduché, jiné budou složitější. Můžeme začít?“

Lékař se Franka zeptal, jaký je teď rok, jaké roční období, měsíc, datum a den v týdnu. Frank si vedl dobře, přestože lékař mlčel a jen zapisoval jeho odpovědi.

„Ve které zemi žijeme?“

„V Anglii.“

„V jakém městě?“

„Přesněji řečeno, je to taková větší vesnice.“

„Vypadáte naštvaně, pane Derricku.“

„Přejel mě mlékařský vůz. Mám se z toho radovat?“

„Aha. To chápu,“ odvětil lékař.

„Chci odtud vypadnout dřív, než tu chytnu zlatého stafylokoka.“

„Máte na mysli methicillin-rezistentního stafylokoka řádu aureus,“ prohlásil lékař s úsměvem a vypadal, že je na sebe pyšný, jako by právě pětkrát zopakoval tři sta tři a třicet stříbrných stříkaček bez jediného zaškobrtnutí. „Pojďme dokončit ten test.“

Lékař se zeptal Franka, kde se právě nachází, jak se nemocnice jmenuje a na kterém je oddělení. Frank pouze sdělil název oddělení. Trofej génia má v kapse. Už si představoval, do kterého místa na krbové římse potvrzení o své inteligenci umístí. Nejspíš vedle tří porcelánových tučňáků, které stejně nikdy neměl moc v lásce. Byl přesvědčený, že ten prostřední proti němu připravoval spiknutí.

„Franku, a teď vám řeknu tři předměty a vy je po mně zopakujete. Snažte si je zapamatovat, rozumíte?“

Frank přikývl. Z toho pohybu jej rozbolela hlava.

„Jablko, pero, stůl,“ odříkal lékař.

„Jablko, pero, stůl.“

Lékař požádal Franka, aby řekl slovo SVĚT pozpátku, a Frank odvětil něco, co nemohlo být nic jiného než slovo vyslovené pozpátku. Pak se ho lékař zeptal, kolik je sto minus sedm, a potom aby od výsledku odečetl sedm a takto pokračoval, dokud jej nezastaví. Frank počítal, až došel k číslu padesát jedna, a trochu litoval, že ho lékař zastavil. Matematika mu nikdy moc nešla, a tak je možné, že mu ten úraz hlavy nakonec prospěl.

„Víte, jak se jmenuje náš předseda vlády?“

Frank sdělil lékaři jméno předsedy vlády a neopomněl dodat, že je to pěkný idiot a že on ho v žádném případě nevolil. Lékař odvětil, že to není důležité.

„Ohó, to je velmi důležité.“

„Skvělé,“ řekl lékař, ale tím neměl na mysli skvělý Frankův výkon. Přeskočil několik otázek, aby se rychleji dobrali konce testu. Také si přál, aby Frank mohl konečně domů. I lékař spěchal domů. Každý v nemocnici toužil dostat se domů. Kdo by taky chtěl zůstávat v nemocnici?

„Pamatujete si ty tři předměty, které jsem vám jmenoval?“ zeptal se lékař.

„Myslíte to jablko, pero a stůl?“

Lékař ukázal na svoje hodinky a zeptal se Franka, co to je.

„Zdá se, že ty hodinky nebyly nejdražší.“

Lékař by Franka nejraději praštil. Kdyby to nebylo v rozporu s lékařskou etikou, asi by se neudržel.

Následovalo několik dalších otázek a dva praktické testy sestávající z přehnutí a opětovného narovnání kousku papíru a dále napsání věty na papír. Frank napsal: „Už můžu jít domů?“

O chvíli později byl propuštěn z nemocnice. Když jej nemocniční zřízenec vezl v kolečkovém křesle k výtahu, sestra mu podala hůlku, kterou dostal a kterou záměrně nechal v pokoji. K tomu mu podala nákupní tašku s jeho lahví mléka. Mléko nebylo tři dny v lednici, bylo teplé a pravděpodobně už se změnilo ve tvaroh nebo smetanu. Frank poděkoval sestře a přemýšlel, že tu tašku nechá v sanitce, která ho poveze domů.

Hned po nehodě se ozvala Frankova dcera a nabídla se, že všeho nechá a hned přiletí z Ameriky, aby se o něj postarala. Frank jí však řekl, že to není třeba, že má jistě spoustu mnohem důležitějších věcí na práci, že má svůj vlastní život, rodinu, o kterou se musí postarat, že on bude v pořádku, že ho to vlastně ani nebolí, aby nebyla hloupá, že by zbytečně utratila peníze, a podobné nesmysly. Ve skutečnosti si však přál, aby položila sluchátko a sehnala si taxíka na letiště.

„Aspoň mi dovol, abych ti sehnala někoho, kdo za tebou přijde a postará se o tebe,“ navrhla.

„Postarám se o sebe sám.“

„Podívám se po někom na internetu. Zkusím někam zavolat. Jen zjistím, jaké jsou možnosti.“

„Opakuji znovu. Je to zbytečné. Bude to stát majlant. Jsem v pořádku. Už jsem zažil větší kocovinu.“

„Tati.“

„Copak v Americe nemáte krimi zprávy? Přijdou sem a místo ošetření mě přivážou k židli a ukradnou mi důchod.“

„Tati.“

„Vyčurají se mi do nádržky na vodu. Vlastně, mohli to klidně udělat už instalatéři.“

„Aspoň mi dovol zjistit, co se dá dělat. Pro můj klid, tati. Nechci se trápit myšlenkami, jestli máš co jíst nebo jestli jsi náhodou nepodpálil dům, když sis připravoval toast.“

„Uvědomuješ si, kolik práce mi dalo přesvědčit lidi, aby mi nelezli do domu? Hned se to rozkřikne. Kdybych dovolil Robinu Williamsovi oblečenému do dámských šatů, aby vešel dovnitř, přivázal mě k židli a ukradl mi starožitnosti, za chvíli bude u mých dveří stát fronta pojišťováků na můj bojler a agentů, kteří mě budou chtít připravit o střechu nad hlavou.“

„Tati.“

„Budu si muset pořídit otočné dveře. Jsem si jistý, že mi je někdo z té fronty agentů nabídne. A když už dovolím všem těm lidem, aby mi vlezli do bytu, co budu dělat s těmi, kteří se chtějí dostat nahoru? Ta fronta bude na míle dlouhá. Budeš si moct stoupnout na konec, aniž bys opustila Kalifornii.“

Byla to pravda. Lidé netoužili po ničem jiném než dostat se na Frankovu střechu. V jeho bytě bylo něco, co se ve Fullwind-on-Sea jen tak nevidí. Byly to schody. Celkem čtrnáct. Tím byl zajímavý pro společnosti zajišťující schodišťové výtahy, čističe oken, čističe okapových žlabů, kominíky a pokrývače. Těžko by se našel jediný týden, kdy nemusel scházet těch čtrnáct schodů, aby otevřel někomu, kdo nespokojeně syčí a kroutí hlavou.

„Víte o tom, že vám ta střecha každou chvíli spadne na hlavu?“ Syknutí. „Komín se celý naklání doleva.“ Zakroucení hlavou.

„Už jste si všiml, jak máte ucpané žlaby?“ Zasyknutí a zakroucení hlavou.

Možná jeho střecha opravdu potřebovala opravu, ale kdyby někomu dovolil jít nahoru, stejně by nevěděl, co se tam děje, bez toho, aby ušel padesát yardů nahoru po cestě s pořádným dalekohledem. Neměl by ani ponětí, jestli opravdu něco spravují. Mohli by si tam třeba číst noviny nebo jen tak pospávat či počítat do patnácti tisíc a pak zase slézt dolů, aby usykávali ještě víc, než mu předloží účet na milion liber.

Frank dále přesvědčoval Beth, že nepotřebuje žádnou pomoc a nechce cizí lidi ve svém domě. Ona ho nepřerušovala. Nechala svého otce nadávat, protože věděla, že se pak lépe smíří s nevyhnutelným závěrem a že nakonec nechá svou dceru udělat to, co po něm žádá. Záleželo jí jen na tom, aby byl její otec v pořádku.

Ještě chvíli láteřil a nakonec prohlásil: „Nemám v plánu velký úklid. Nesvítím svíčkami a nepražím čerstvou kávu.“

„Samozřejmě že ne.“

Následující den přijel muž z pečovatelské služby, jehož pískání šlo Frankovi na nervy, a přišrouboval bezpečnostní schránku na klíč na vnější stěnu Frankova bytu. Vložil klíč od vstupních dveří dovnitř a naprogramoval kombinaci čísel dle Frankova data narození. O tři dny později, během jednoho z nejteplejších jar od doby, co se začaly pořizovat záznamy, necelý měsíc poté, co Frank nakonec úspěšně uklidil vánoční osvětlení a ozdoby zpět na půdu, přišla do Fullwind-on-Sea Christmasová.

2

Když Kelly Christmasová poprvé zaparkovala své malé modré autíčko naproti Frankovu domu tak, že předními koly najela na travnatý okraj a přední nárazník se zastavil až o bílý betonový pilíř, který měl zabránit tomu, aby auta parkovala na travnatém okraji, učinila to před zraky velkého počtu skrytých diváků.

Toho dne byla spousta obyvatel ulice Sea Lane doma. Spousta vlezlých sousedů a znuděných penzistů, kteří byli nuceni zůstat doma kvůli agorafobii, nebo bylo prostě jen příliš horko na to, aby šli ven. Někteří čekali na výměnu svých kyčelních kloubů nebo až se úplně nabijí baterie do jejich pojízdných vozíků. Navíc bezplatná autobusová linka do supermarketu Sainsbury’s v pondělí většinou nejezdí. Chřestění převodovky, když se Kelly pokoušela zařadit zpátečku, nemohl nikdo přeslechnout, takže všichni odběhli od svých křížovek a reklamních klipů a za okny sledovali, co se bude dít.

Frank, jako jediný člověk vlastnící v této ulici schody, měl nejlepší výhled. Všechny ostatní budovy na Sea Lane byly bungalovy. Lidé uvěznění ve svých laciných sídlech, která vlastně až tak laciná nebyla, s námahou ohýbali hlavy dolů a hledali něco, na co by se mohli postavit, aby se podívali, kdo to dělá ten hluk, brázdí svými koly trávník a tím ohrožuje naději městečka Fullwind’s na udělení rozety, kdyby se rozhodčí soutěže Rozkvetlá vesnice rozhodl objevit bez ohlášení.

Frank sledoval, jak malé modré autíčko popojíždí střídavě dopředu a dozadu přes travnatý okraj, až nakonec vrazilo do betonového sloupku. Potom ten, kdo byl za volantem, asi vzdal další pokusy o zaparkování nebo měl za to, že lépe zaparkovat by nedokázal, anebo mu jednoduše došel benzin.

Ještě neviděl tvář řidiče. Jediné, čím si byl jistý, bylo, že ten dotyčný měl obličej. Na 90 procent byl přesvědčený, že je to žena. Možná na 95. Kývala hlavou nahoru a dolů a zpívala v rytmu hudby, která se linula z přehrávače. Upravila si vlasy ve zpětném zrcátku. Když vypadala spokojená s výsledkem svého snažení, přestala se pozorovat.

Ve čtvrt na dvanáct se otevřely dveře auta a řidička vystoupila na travnatý okraj. Všichni záclonoví slídilové a žaluzioví zvědavci klopýtali přes nábytek a napínali své nové kyčelní klouby ve snaze spatřit, kdo to je. Frank z výšky prvního patra sledoval, jak připevnila na čelní sklo značku „mobilní zdravotní sestra“, zamkla auto a přešla na druhou stranu silnice.

Zatímco mířila k domovní brance, zahlédl vlasy, které si předtím upravovala v zrcátku. Měla perfektně střiženou ofinu. Podtrhovala horní část její hlavy a poutala pozornost k obličeji. Moc se nepodobala Robinu Williamsovi, jak očekával. A už vůbec ne Margaret Thatcherové nebo té ženě z bondovky, která v botách ukrývala nože a ve Frankovi vzbudila představu pečovatelky. Ihned zalitoval svých hloupých projevů nesouhlasu, jež tvrdošíjně prosazoval během uplynulých pěti dní.

Ačkoliv Frank povolil Beth, aby zaplatila někoho, kdo za ním jedenkrát týdně zajde po dobu tří měsíců, aby mu uklidil, zkontroloval, jestli bere prášky, a dal mu teploměr do úst (doufal, že do úst), neřekl, že bude dělat, co může, aby se u něj dotyčný nezabydlel a necoural mu po bytě sem a tam, aby mu nakonec ukradl peněženku nebo se mu vyčural do konvice.

Po celých pět dní spal Frank v oblečení, které nosil během dne. Neholil se a jeho dlouhé bílé vlasy začaly připomínat dredy. Jeho zuby odpočívaly ve sklenici v koupelně a ve dřezu se tyčila hora špinavého nádobí. Úmyslně nechal padat drobty z koláče a sušenek na koberec v obýváku. Na podlaze se válela DVD bez obalů, a jako zlatý hřeb – dva dny po sobě nespláchl na záchodě.

Kelly poprvé spatřila Franka v hale, kde se krátce předtím skácel k zemi jako koloušek Bambi, když se snažil rychle doběhnout na toaletu a spláchnout dříve, než se Kelly podaří otevřít vstupní dveře zavalené denním tiskem a reklamními letáky. Jakmile se Kelly objevila v hale na konci schodiště, Frank už stál opět bezpečně na nohou. Nemohl popadnout dech a celý se potil ve svých zmačkaných šatech, které ze sebe pět dní nesundal. Vlasy měl jako vrabčí hnízdo a obličej celý zarostlý. Vypadal jako vystřižený z černobílé fotografie jednoho z dopisů, které rozesílá charita na podporu žebráků a které mu každý týden chodí do schránky.

„Jste pan Derrick?“ zeptala se. „Já jsem Kelly.“ Odhrnula svou jarní modrou bundu a ukázala na odznak na přední straně modré uniformy. Chvíli počkala, aby si mohl v klidu přečíst její jméno. „Zdá se, že nejste ve své kůži. Co kdybychom šli dál a posadili se?“

Položila ruku na jeho zdravou paži. Její dotyk byl něžný a konejšivý, pevný, ale srdečný, klidný, ale sebevědomý. To vše z ní vyzařovalo. Byla jako někdo, kdo chce zachránit rukojmí z lupiči obležené banky, nebo kovboj, který se snaží uklidnit splašeného koně. Kelly, krotitelka penzistů. Tiše zavedla Franka do obývacího pokoje.

„Do křesla, nebo na pohovku?“ zeptala se.

„Do křesla, prosím. Omluvte ten nepořádek,“ řekl a měl na mysli nejen sebe, ale také koberec v obývacím pokoji.

„Měl byste vidět můj byt,“ odvětila Kelly. „To byste hned volal policii, že tam došlo k vloupání.“

Frank se posadil. Zhluboka dýchal.

„Chvíli tu počkejte,“ řekla Kelly, „a já udělám čaj. Nebo kávu? Co si dáte?“

„Ano,“ odvětil Frank. „Děkuji. Čaj, prosím.“ Nabídl se, že jí ukáže, kde najde čaj a ostatní věci, ale Kelly prohlásila, že to není třeba.

„Lidé většinou mívají věci v kuchyni na stejném místě,“ řekla.

Když byla Kelly v kuchyni, Frank se pohodlně usadil v křesle a pokračoval ve výmluvách, proč má v bytě takový nepořádek.

„Měl jsem nehodu!“ volal. Bez zubů nesrozumitelně mumlal. Možná si pomyslela, že mluví jako opilec, čemuž nahrával i jeho vzhled.

„Já vím!“ volala Kelly z kuchyně. „Chcete mléko a cukr?“

Franka by zajímalo, jestli jí jeho nehoda připadala komická.

„Jen mléko, děkuji.“

Zatímco se voda vařila, Kelly vešla do obývacího pokoje a posbírala všechny špinavé talíře a hrnky.

„Nestihl jsem uklidit,“ omlouval se Frank.

„To je v pořádku,“ odvětila Kelly. Odnesla špinavé nádobí do kuchyně. Frank by rád dostal své zuby z koupelny a spláchl toaletu. Ale stále měl závratě a mohl by znovu upadnout. Vrátila se do místnosti, posbírala z koberce obaly na DVD a položila je na stůl.

„Nechám vám je tady, abyste si je uklidil,“ řekla. „Asi je máte nějak uspořádané.“

Měl je uspořádané.

Frankova sbírka DVD seřazená podle abecedy byla jedinou oblastí jeho života, ve které vládl řád. S jejím vytvořením neměl žádný problém. Bylo to hlavně tím, že trávil spoustu času napodobováním herců ve filmech, když si je řadil do sbírky. Ať už to byl rodilý Londýňan Michael Caine ve filmu Alfie, nebo snobský Michael Caine ve filmu Zulu.

Kelly přinesla Frankovi šálek čaje a položila jej na stolek vedle křesla. Posadila se na pohovku a vytáhla z tašky svazek papírů formátu A4.

„Pojďme spolu projít váš plán léčby.“

Pročítala své poznámky a přitom se ho ptala, jak se cítí od té doby, co jej propustili z nemocnice, jestli si myslí, že vše zvládá, nebo jestli potřebuje pomoct s něčím, co nebylo zajištěno jeho dcerou.

Frank odpověděl, že ho nic nenapadá.

„Trochu tady uklidím, ustelu vám postel a vy si třeba mezitím na něco vzpomenete,“ rozhodla Kelly.

Zatímco byla pryč, Frank seděl a koukal na svůj odraz v tmavé televizní obrazovce. Vypadal jako Howard Hughes. Tomuto letci, konstruktérovi, filmovému režisérovi a bohatému podnikateli trvalo deset let a stálo ho to miliony dolarů, než vypadal jako současný Frankův odraz v televizní obrazovce, přemítal. Frankovi se to na rozdíl od něj podařilo bez zkoušek za necelý týden a zadarmo.

Slyšel Kelly v ložnici, jak si tiše prozpěvuje. Zaslechl, jak zavřela šatní skříň, rozhrnula závěsy a potom jako by natřepávala polštáře. Ačkoliv to bylo úplně nemožné, neboť je dělily dvě zdi, Frankovi se zdálo, jako by ucítil závan vzduchu, když načechrávala jeho peřinu a stlala ji zpět na postel. Třikrát přitom kýchla, načež se na deset vteřin rozhostilo ticho. Frank se domníval, že se pokusila potlačit čtvrté kýchnutí. Poté kýchla znovu. Když se vracela do obývacího pokoje, ještě stihla spláchnout toaletu.

„Myslím si, že dnes je ve vzduchu velká koncentrace pylu,“ prohlásila Kelly, jakmile se vrátila do obývacího pokoje.

Když se přesvědčila, že Frank je v pořádku a může jej s klidným svědomím nechat o samotě, začala se chystat k odchodu.

„Až za vámi přijdu příště, můžu vám cestou nakoupit, kdybyste něco potřeboval,“ nabídla se, zatímco Frank podepisoval formulář prokazující, že ho navštívila. Jeho podpis provedený zlomenou rukou vypadal jako nepovedený pokus o falzifikát, pero kmitalo po papíře nahoru a dolů jako detektor lži usvědčující někoho z podvodu. Kelly si formulář vložila do tašky.

„Uvidíme se příští týden ve stejnou dobu, pane Derricku.“

„Ano, děkuji. Přijedete zase vy, že jo?“

„Ano,“ odvětila Kelly. „Obávám se, že to budu zase já. Každý týden až do…“

Vytáhla z tašky diář a prolistovala několik stránek.

„… bude to dvanáct týdnů.“

Poradila mu, aby zavolal na pečovatelskou službu, kdyby se na něco potřeboval zeptat nebo kdyby měl nějaké zvláštní přání, až přijede příště. Vrátila diář a zbytek papírů zpátky do tašky, rozloučila se a odešla.

Franka překvapilo, jak moc mu bylo líto, když ji viděl odcházet. Byt mu náhle připadal prázdnější než před jejím příjezdem. Bylo tady vždycky takové ticho? Zapnul televizi, aby je nějak prolomil a zbavil se mučivých myšlenek.

V televizi právě probíhala aukce, ve které se matka s dcerou pokoušely prodat fleecové mikiny, jejich rodinnou památku, za velmi výhodnou cenu. Frank byl myšlenkami jinde. Litoval, že neměl v ústech své zuby a nemohl mluvit přirozeně, když tu byla Kelly. Chtěl, aby věděla, že je ve skutečnosti mnohem zábavnější, než když tu byla. Chtěl se znovu omluvit za ten nepořádek. A chtěl jí říct, že pokud za ním bude docházet každý týden, měla by ho začít oslovovat Franku, protože nesnášel, když mu lidé říkali pane Derricku. Připadal si potom, jako by byl aspoň o padesát let starší.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2