Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Nečekané dědictví

Vydání první

Copyright © 2008 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2009. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Danger to the Duke vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2008

Český překlad © 2016 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0352-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0354-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Barbara Cartland

NEČEKANÉ

DĚDICTVÍ

Ukázka z elektronické knihy

Lidé nedokážou předpovědět

nebo ovlivnit okamžik, kdy se zamilují.

Láska je totiž dar od Boha.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1885

Když parník společnosti P&O vyplul z alexandrijského přístavu, major Michael Moore si ulehčeně oddechl. Indie nyní ležela daleko a on byl ke svému vlastnímu překvapení stále naživu.

Místokrál, markýz z Dufferinu, mu docela nedávno řekl: „Jsem vám hluboce zavázán, Moore, za záchranu svého života a mnoha britských jednotek. Na druhou stranu po vás teď nepřítel půjde, a proto čím dřív se vrátíte domů na dlouhou dovolenou, tím lépe.“

Michael Moore si uvědomoval, že to, co místokrál řekl, dává smysl. Byl zapojen do té nejnebezpečnější a nejděsivější tajné operace, o jaké kdy slyšel. Když přijel do Indie jako mladý důstojník, naprosto ho okouzlila Velká hra, jak se říkalo přetahované mezi Británií a Ruskem. Ta začala na počátku století, když ruské jednotky poprvé postoupily na jih od Kavkazu.

Když Rusové konečně porazili kavkazské kmeny, které jim kladly tuhý odpor, obrátili pohled na východ. V rozlehlé pouštní oblasti se tam rozkládaly Chivský a Bucharský chanát, a když ruská vítězství nad těmito drobnými kmeny následovala jedno po druhém, začal se strach z invaze šířit i do Indie.

Jedno po druhém upadala starobylá města do područí divokých ruských kozáků, kteří se tak dostávali blíže a blíže ke špatně střeženým indickým hranicím. A právě tehdy se britští vojáci stali součástí Velké hry. Znovu a znovu dávali všanc své životy, když vyplňovali prázdná místa na mapách, podávali hlášení o ruském pohybu a snažili se získat spojenectví podezíravých chánů. Mnoho se jich ze zrádné severozápadní hranice nevrátilo, statečně zemřeli při plnění mise.

Jak hrozba ze strany Ruska narůstala, zvyšoval se také počet hráčů ve Hře. Většina byli profesionálové, důstojníci indické armády nebo diplomaté, které tam vyslali jejich nadřízení v Kalkatě, aby všemi dostupnými prostředky získali potřebné informace. Jiní však byli amatéři, dobrodruzi s nejrůznějšími úmysly, kteří bývali až překvapivě úspěšní ve Hře nazvané jedním z carských ministrů „souboj stínů“.

Za roky ve službě se z Michaela Moorea stal opravdový profesionál. Místokrál i generál indické armády mu důvěřovali natolik, že jej posílali na mise, které byly pro ostatní příliš nebezpečné. A on v nich pokaždé uspěl.

Z počátku to bylo proto, že si příliš necenil svého života. Vlastně do Indie utekl, aby zapomněl na Anglii a na své zlomené srdce.

Michael Moore byl synem lorda Charlese Moorea, třetího syna čtvrtého vévody z Grangemoore. Vévoda byl nesmírně vážený a důležitý muž, jenž ovšem svého syna Charlese zapudil z lůna rodiny, a Michael tak svého děda nikdy nepoznal.

Lord Charles se zprotivil rodinné tradici, když se odmítl oženit s dívkou, již mu jeho otec vybral.

Oba starší bratři beze slova odporu poslechli přání svého otce, a když jim bylo jednadvacet, vstoupili do domluvených manželství s dívkami modré krve, které se jim podle názoru starého vévody původem vyrovnaly. Lord Charles tak mohl pozorovat, jak se jeho nejstarší bratr oženil s mimořádně nudnou a prostoduchou dívkou, ovšem dcerou sousedního vévody, přítele jejich otce.

Pro svého druhorozeného syna zvolil vévoda bulharskou princeznu, jejíž otec se jen třásl, aby mohl ve své maličké a špatně chráněné zemičce vyvěsit britskou vlajku.

Lord Charles se domníval, že pokud nejsou jeho bratři v manželství vyloženě nešťastní, rozhodně je jejich ženy nudí, a kdykoli se naskytne příležitost, jsou jim nevěrní. Charles byl snílek a připomínal spíše svou matku než otce.

Těsně před svými jednadvacátými narozeninami se dozvěděl, že je načase, aby se oženil se šlechtičnou, která bude vyhovovat jeho otci. Na nic nečekal a okamžitě odcestoval do Londýna, aby se tam pokusil najít dívku, s níž by mohl být šťastný.

Jako zázrakem se mu to podařilo.

Stalo se to pouhý týden poté, co byl poprvé hostem v tanečních sálech na Mayfair. Protože byl synem vévody a jeho rodiče byli ve společnosti dobře známí, byl vřele vítán všemi matkami, které měly dcery na vdávání, byť měl jako třetí syn mizivou šanci na titul.

Na jedné večeři, která předcházela taneční zábavě, pořádané důležitou členkou londýnské společnosti, seděl lord Charles vedle mladé dívky. Byla pohledná, zdála se však být mimořádně zakřiknutá.

Když si spolu chvíli povídali, dozvěděl se, že pozvánku dostala na poslední chvíli, aby zaskočila za dívku, která onemocněla. „Jsem dcerou pouhého vikáře,“ vysvětlovala mu, „z vesnice, kde má naše hostitelka veliký a vskutku nádherný dům. A občas mám to štěstí, že mne pozve na nějaký večírek.“

Byla tak roztomilá a zároveň dokonale upřímná, že se lordu Charlesovi zalíbila. Pak spolu tančili, a než večer skončil, lord Charles se zamiloval. Byla to láska na první pohled, v jejíž existenci nevěřil.

Přesto se to přihodilo právě jemu.

O týden později vikářovu dceru, která se jmenovala Sylvia, požádal o ruku.

Byl tak pohledný a okouzlující, že už ho dávno vášnivě milovala.

Lord Charles se vrátil na venkov a oznámil svému otci, že splnil jeho přání a v den svých jednadvacátých narozenin se ožení.

Vévoda zuřil. Zděsil se, do jak špatného sňatku se jeho syn žene, a náležitě mu vyčinil. Sdělil mu také, že už začal sjednávat jeho sňatek s dcerou jakéhosi markýze, a zakázal mu nadále se se Sylvií vídat.

Lord Charles problém vyřešil jednoduše tak, že se Sylvií utekl, a její otec je tajně oddal.

Vévoda se o jejich sňatku dozvěděl až týden poté, co odjeli na líbánky, a zuřil tak, až se rodina obávala, aby nedostal mrtvici. Poprvé v životě se mu jedno z jeho dětí postavilo a on jen stěží chápal, co se vlastně stalo. Manželství bylo uzavřeno a on už nemohl nic udělat, tak alespoň lorda Charlese okamžitě vydědil. Vzkázal mu, že už není v jeho domě vítán, a ostatním zakázal zmiňovat se o něm v jeho přítomnosti.

Bylo štěstí, že měl lord Charles malý obnos, který mu odkázala jeho babička, za nějž si byl schopen pořídit domek nedaleko od místa, kde žil Sylviin otec. Výhodou také bylo, že byl skvělý jezdec a že miloval koně.

Po několika pokusech zjistil, že dokáže levně koupit mladého koně, obsednout ho, vycvičit a prodat třikrát nebo čtyřikrát dráž. Když Michael vyrůstal, jeho otec už byl coby obchodník známý a uznávaný nejenom v jejich hrabství, ale i v těch sousedních. Každý, kdo si chtěl koupit dobrého koně, navštívil lorda Charlese a jen zřídkakdy odešel s prázdnou.

Pro Michaela to znamenalo, že mohl i bez pomoci svého dědečka vystudovat na Etonu a Oxfordu. Toužil po kariéře v armádě a právě se rozhodoval, ke kterému regimentu se přidá, když se, stejně jako před lety jeho otec, zamiloval na první pohled.

Jenomže tentokrát to nebyla žádná obyčejná dcera vikáře.

Hrabě z Wargrave pořádal jednu z nejvýznamnějších událostí sezony, ples na počest své dcery, vyhlášené londýnské krasavice. Michael byl velice pohledný, a tak s ním lady Felicity několikrát tančila a kromě toho přesvědčila svou matku, aby ho začala zvát na všechny společenské události, které rodina pořádala.

Pokaždé když ji uviděl, cítil, že ho více a více uchvacuje. Felicity byla nejenom krásná, ale i chytrá. Smáli se stejným věcem a sdíleli stejné zájmy, a právě to Michaela přesvědčilo, že jsou si souzeni.

Když ji poprvé políbil, měl pocit, jako by se ocitl v nebi, a zeptal se jí, kdy se za něj provdá.

„Budu si to muset nechat projít hlavou,“ odtušila Felicity. „Byla by chyba něco takového uspěchat.“

„Spěchám pouze proto, že chci, abychom byli spolu,“ naléhal Michael, „miluji tě, drahá Felicity, a vím, že i ty miluješ mne.“

„Jsem s tebou ráda, Michaeli,“ odvětila, „a když spolu tančíme, všichni se na nás dívají, protože jsi tak pohledný –“

„A ty jsi tak krásná,“ dokončil za ni. Oba se výtečně bavili svým společenským úspěchem.

Michael se konečně rozhodl, ke kterému regimentu se po svatbě připojí. Nijak zvlášť se netrápil otázkou, jak to zvládnou, protože věděl, že Felicity má nějaké vlastní peníze a jeho otec se k němu vždy choval velice štědře.

Poradíme si, říkal si Michael v duchu. A v každém případě spolu budeme šťastní.

O týden později se mu svět otřásl v základech.

Dostal totiž zprávu, že ho Felicity chce vidět, a tak ji zamířil navštívit do domu jejího otce na Park Lane, který už tou dobou znal jako své boty. Majordom ho okamžitě zavedl do malého salonku v prvním patře, kde spolu s Felicity bývali často o samotě. Její matce zjevně nevadila trocha nekonvenčního chování.

Felicity už na něj čekala a vypadala, jak si pomyslel, ještě nádherněji než obyčejně.

Jakmile za ním majordom zavřel dveře, zamířil přímo k ní a vzal ji do náruče. Býval by ji políbil, ale zvedla ruku a položila ji na jeho rty.

„Musím ti něco říci, Michaeli,“ začala.

„Chci tě políbit,“ nenechal se zarazit.

„Nejprve si vyslechni, co mám na srdci.“

„Tak dobrá,“ usmál se na ni, „ale pospěš si.“

K jeho překvapení se dívka vymanila z jeho náruče a zamířila přes salon ke krbu, kde se zastavila. Otočila se k němu zády a zírala do plamenů.

„Co se děje?“ ptal se Michael. „Stalo se něco?“

„Nevím, jak ti to jen mám říci.“

„Říci mi co?“

Rozhostilo se dlouhé ticho, než hlasem, jenž byl sotva hlasitější než šepot, vydechla:

„Provdám se za Simona Harringtona.“

Michael zkameněl.

Nemohl uvěřit vlastním uším – muselo dojít k nějaké chybě.

„Cos to říkala?“ zeptal se.

„Moc mě to mrzí, Michaeli, vím, že ti to ublíží, ale mamá a papá jsou nadšení, jak si asi dovedeš představit, a přestože tě miluji, nikdy bychom to s tak málo penězi nezvládli.“

„Byli bychom spolu –“ řekl hlasem, který nezněl jako jeho. Stále nemohl uvěřit tomu, co se právě dozvěděl.

Když Felicity mlčela, udeřil na ni: „Proč, proč jsi mi to provedla?“ Už když otázku kladl, znal však odpověď. Simon byl nejstarší syn vévody z Cambrie a nebylo třeba nic vysvětlovat. Nebylo už třeba, aby kdokoli z nich říkal cokoli dalšího.

Michael na okamžik uvažoval, že by se jí doprošoval, že by jí řekl, jak moc ji miluje, a připomněl, jak moc miluje ona jeho. Pak si ovšem uvědomil, že by to k ničemu nevedlo.

Simon jí mohl nabídnout titul a on moc dobře věděl, jak po něm každá žena z vyšší společnosti prahne. Felicity byla považována za největší krásku sezony – dívku, které se podaří ukořistit nejlepšího manžela.

Michael pochopil, že byl poražen, a tak se otočil a vyšel z místnosti. Když zavíral dveře, zaslechl, jak Felicity vykřikla jeho jméno, ale nevrátil se. Seběhl dolů a bral dva schody naráz.

Téhož večera vstoupil do regimentu, který měl zakrátko odjet do Indie. Byl zraněn tak hluboce, že nevěřil v uzdravení, a proto se do Velké hry ponořil téměř bezprostředně po příjezdu do Indie.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1.