Copyright © Vladimír Liška, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2013

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-163-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-164-6 (mobi)

Prolog

Dějiny každého národa mívají své vlastní mýty, legendy i pevně ustálené historické tradice, jež se časem stávají významnou součástí národního kulturního dědictví, k němuž se lidé pořád vracejí. Také v naší zemi tomu nebylo a není jinak.

Součástí těchto historických tradic však někdy bývá i zdůrazňování role významných osobností jako spolutvůrců dějinných událostí, kteří na vývoj historie měli tu větší, tam menší dopad nebo po sobě zanechali tvůrčí odkaz budoucím generacím či se do dějin nesmazatelně zapsali svými činy.

V souvislosti se zdůrazňováním významu dějinné role pozoruhodných osobností však existují i jisté neuralgické body, kde mýty a ustálené tradice občas převažovaly nebo stále převažují nad historickou realitou. Ale pravda je taková, že i naše dějiny byly a nadále zůstávají dílem lidí, mnohdy velmi výrazných a mimořádných postav naší historie. Na jejich vesměs pohnutých životních osudech pak můžeme velmi přijatelně dokumentovat některé historické mezníky, jež vývoj našeho národa doprovázely.

Proto jsem zvolil přesně tento typ dějinných sondáží do často velmi pohnuté, tragické a rozporuplné minulosti bez ohledu na fakt, že občas bývá naplněna přežívajícími národními mýty, o jejichž oprávněnosti a pravdivosti se mezi odborníky diskutuje dodnes. To je ale jen důkazem toho, že naše dějiny jsou doprovázeny řadou dosud nevyřešených otázek, z nichž některých jsem se neváhal dotknout. Proto jsem se ani nevyhýbal tomu, zdůraznit ty skutečnosti, jež jsou předmětem kontroverzních výkladů, na které čtenář může mít odlišný názor nebo při nich pociťovat jisté pochybnosti.

Ale právě pochybnosti bývají cestou k hledání objektivní historické pravdy, a proto jsem přesvědčený, že tato kniha může přinést i řadu překvapivých zjištění. Přinese-li čtenáři i hlubší poznání toho, co stojí mimo její rámec nebo se pohybuje nad rámcem výsledků profesionálního historického bádání a přísně vědeckých výkladů, dosáhl jsem přesně toho, oč ve své práci vždy usiluji.

Kapitola 1

Zajatec Říma Marobud

O markomanském králi Marobudovi (zemřel kolem roku 37 n. l.), který někdy na sklonku 1. století př. n. l. začal na území české kotliny budovat svou říši, máme informace především z římských pramenů. Například historik Tacitus (55–120 n. l.) ho ve svých Letopisech nazývá králem a popisuje i boje, jež tento panovník vedl nejen proti Římu, ale i s germánským kmenem Cherusků, kteří se časem se svým vůdcem Arminiem stali nejnebezpečnějšími Marobudovými mocenskými konkurenty.

Pro římské impérium představovaly germánské kmeny v 1. století př. n. l. neustálou hrozbu. Přirozenou severní hranici římské říše tvořily řeky Rýn a Dunaj, za nimi pak pro Římany bylo už jen veliké neznámo. Řím na severu válčil již od časů Gaia Julia Caesara (100–44 př. n. l.), ale jeho snahy vytvořit za Rýnem trvalé předpolí, jež by impérium chránilo před loupeživými nájezdy germánských kmenů, se míjely trvalejším účinkem. Germáni se expanzi Říma nejen úspěšně bránili, ale zároveň se jim podařilo vlastními výboji ve střední Evropě zničit kulturu Keltů a donutit je k masovému exodu za hranice římského impéria do Panonie a dále na Balkán. Před prvními římskými císaři tak na začátku 1. století n. l. vyvstal velký problém. Pokud chtěli zajistit bezpečnost svých severních hranic, museli Germány pacifikovat, ať už po dobrém, nebo po zlém. To druhé nakonec převážilo.

V těchto pohnutých válečných časech se mladičký Marobud jako jeden z germánských rukojmích ocitl v Římě při dvoře prvního římského panovníka Octaviana Augusta (63 př. n. l. – 14 n. l.), kde byl poté řadu let vychováván.

V důsledku válek Římanů s germánskými kmeny však někdy kolem roku 9 př. n. l. část Markomanů opustila svá původní sídla v Pomohaní a usadila se v Čechách, odkud zčásti vypudila keltské obyvatelstvo, které pak hledalo nová útočiště na jih od Dunaje až k Balkánu. Zbytek Keltů si pak Markomané podrobili.

Za této situace se Řím rozhodl dosadit Markomanům Marobuda jako jejich krále v naději, že s nimi bude kolaborovat a zajistí v této oblasti klid a mír. Byl to vzdělaný muž, který přijal římské zvyky i kulturu, a dokonce i císař Augustus mu byl nakloněný a spatřoval v něm svého spojence.

Marobud si získal náklonnost i náčelníků okolních germánských kmenů, kteří ho začali uznávat jako svého nového vůdce, a markomanský král časem vybudoval jakýsi spojenecký germánský kmenový svaz, později nazývaný Marobudova říše. Ta od Severního moře přes Poodří a českou kotlinu sahala na jihovýchod až téměř k Dunaji. Hranice Marobudovy říše tak zčásti kopírovala vratké severní hranice římského impéria a bylo otázkou, jakou politiku mocný markomanský král nyní vůči Římu zvolí.

O Marobudově politice sice není nic určitého známo, ale Římané tak prudký vzestup jeho moci začínali vnímat jako potenciální hrozbu a roku 6 n. l. se císař Octavianus Augustus proti němu rozhodl vojensky zakročit. Z toho můžeme usuzovat, že Marobud chtěl jít cestou nezávislosti na Římu, neboť náčelníci spřátelených germánských kmenů římské impérium i nadále vnímali jako svého úhlavního nepřítele, který se je snaží zničit nebo zotročit. A pokud měl Marobud i nadále zůstat jejich vůdcem a zachovat suverenitu jím vybudovaného germánského svazu, byl tyto protiřímské postoje nucen respektovat a promítat i do své politiky.

Silná římská armáda nyní mířila na sever, ale než mohlo dojít k rozhodujícímu vojenskému střetu s Marobudem, vypuklo na Balkáně mohutné protiřímské povstání, jehož násilné potlačení dostalo přednost. Římské vojsko se obrátilo do Illyrie proti povstalcům a k válce s markomanským panovníkem nedošlo.

Přibližně v té době Římanům v Porýní vyvstal nový silný protivník. Stal se jím bojovný germánský kmen Cherusků v čele s jejich náčelníkem Arminiem. Cheruskové začali napadat římská pohraniční opevnění a provádět loupeživé nájezdy.

Roku 9 n. l. vyslal císař Augustus proti Cheruskům a jejich germánským spojencům tři legie, jimž velel římský vojevůdce Publius Quintilius Varus. Arminius obratně vedenou válkou ze zálohy nakonec vlákal protivníka do pasti v Teutoburském lese a tam římské legie v neprostupném terénu zmasakroval. Varus v nastalé řeži padl.

Byla to největší porážka, jakou Řím v bojích s Germány dosud utrpěl, a vítězstvím opojený Arminius poslal Marobudovi Varovu hlavu. Snad mu tím chtěl demonstrovat, že je markomanskému králi naprosto rovnocenný, ale důvod tohoto hrůzného daru nemusel být jediný. Marobud po roce 6 n. l., kdy pouhá náhoda odvrátila válečný střet s Římany, zřejmě změnil svou politiku a snažil se nyní s mocným římským impériem vyjít po dobrém. Archeologové totiž v markomanských osadách nalezli velké množství artefaktů římské provenience, což svědčí o tom, že mezi Marobudovou říší a římskými obchodníky panovaly čilé obchodní styky. Zdá se, že Marobud dal nakonec přece jen přednost posilování vnitřní stability svojí říše mírovou cestou.

Po vítězství nad Varovými legiemi Arminius vybudoval vlastní germánský svaz, který měl jediný cíl – porazit Římany. Nyní se stal mezi Germány uznávaným válečníkem a na mírové počínání Marobuda hleděl se vzrůstajícím pohrdáním, neboť markomanský král se k válečnickému Arminiovu svazu odmítl připojit. Zatímco Marobud preferoval mír, náčelník Cherusků se stal hlasatelem nesmiřitelného boje Germánů s Římem.

Tato rozdílnost postojů musela mezi oběma germánskými vůdci časem nutně vést k růstu napětí a Římané se toho chystali využít. Arminius však politikaření Říma nepochopil a roku 17 n. l. vyhlásil Marobudovi válku. Hodlal markomanského krále porazit a zničit, aby se sám chopil role sjednotitele všech germánských kmenů k boji s římským impériem.

Dodnes není jasné, kde k rozhodující bitvě došlo. Někteří badatelé soudí, že to mohlo být někde v severovýchodních Čechách, ale je to jen pouhý dohad. Tak nebo tak bitva skončila nerozhodně a Marobud svou armádu musel stáhnout poté, co část jeho bojovníků přešla na Arminiovu stranu. Ale ani náčelník Cherusků již neměl dostatek síly v této válce pokračovat, a tak se do celého konfliktu vložili Římané, které Marobud požádal o pomoc.

Novým římským císařem již v té době byl Tiberius (42 př. n. l. – 37 n. l.) a ten vyslal svého syna Drusa, aby v jednáních s Arminiovým germánským svazem markomanského krále zastupoval. Císař ale předem Drusa instruoval, aby si na těchto jednáních počínal opatrně; Marobudova říše byla pro Řím stále silným potenciálním konkurentem.

Drusus jednal přesně v intencích toho, co mu jeho otce přikázal, a především se snažil o to, aby dosavadní pevnou Marobudovu pozici mezi germánskými kmeny oslabil. Nakonec se mu podařilo sliby a úplatky dosáhnout toho, že od markomanského krále část germánských náčelníků odpadla, i když příměří mezi Marobudem a Arminiem bylo nakonec dosaženo.

Drusus využil toho, že Arminiova prestiž mezi Germány rostla, neboť ho pokládali za velikého vojevůdce a ochránce jejich nezávislosti, zatímco v králi Marobudovi začínali spatřovat jen poslušného vazala Římanů. Císařův syn se navíc tajně spolčil s jistým Katvaldou, kterého kdysi Marobud ze své říše vyhnal a jenž pobýval mezi Góty žijícími poblíž řeky Visly.

Katvalda s pomocí germánských kmenů, které už dříve od markomanského krále odpadly, vtrhnul roku 19. n. l. do nitra Marobudovy říše a vyvrátil jeho centrální sídlo – legendární Marobudum, jež se podle názorů soudobých historiků mohlo nacházet někde na území české kotliny. Tato intervence byla tak rychlá a nečekaná, že se Marobud nezmohl na účinnější odpor a v poslední chvíli se zachránil útěkem na římské území, kde požádal císaře Tiberia o azyl. Jeho říše se poté rychle rozpadla.

Císař Tiberius byl vůči Marobudovi velkorysý. Vykázal mu za místo pobytu Ravennu, kde někdejší markomanský panovník strávil pod přísným dohledem ještě dalších osmnáct let. Bylo o něj dobře postaráno – žil v přepychu a tloustl –, ale mohl už jen vzpomínat na zlaté časy, kdy byl dlouhých pětadvacet let králem velké germánské říše. Zemřel zcela osamocený a jeho osud byl výstrahou každému, kdo se odvažoval protivit římské moci.

Ale svým způsobem měl Marobud štěstí, neboť jeho soupeř Arminius dopadl mnohem hůř. Několik měsíců po pádu markomanského krále byl totiž svými příbuznými zavražděn. Římané je podplatili a mocný náčelník Cherusků neměl ani tušení, že se za jeho zády osnuje zrada.

Také Katvalda byl nakonec Germány z území Marobudovy říše vypuzen, neboť si začal hrát na nového panovníka, což po Marobudově exilu zcela nezávislé germánské kmeny odmítly přijmout. Muž, který rozvrátil Marobudovu říši, nakonec zemřel ve vyhnanství v římské Galii.

Říše krále Marobuda byla vůbec prvním pokusem o vytvoření jednotného státního celku sahajícího i na naše území, neboť česká kotlina byla jeho součástí. Markomanský panovník kopíroval při utváření svojí říše to, co se v mládí od Římanů naučil. Usiloval o hospodářskou soběstačnost, nutil porobené keltské obyvatelstvo platit daně a vybudoval dobře vycvičenou armádu. Znal dostatečně římskou vojenskou strategii i taktiku, a možná právě proto ho Řím považoval za tak nebezpečného.

V soupeření s římským impériem však neměla Marobudova říše žádnou šanci; tak pevnému a ekonomicky silnému státu nemohl markomanský král s úspěchem čelit. Proto také nakonec vůči Římu zvolil cestu smíru, což se mu stalo osudným. Ale ani ti z Germánů, kteří preferovali válku za svou nezávislost a svobodu, nedopadli o nic lépe.

V té době byla moc římského impéria nezničitelná, ale kolem roku 50 n. l. se na jeho severních hranicích začala situace měnit. Markomani a Kvádové se pod tlakem jiných migrujících a mezi sebou soupeřících germánských kmenů tlačili na jihovýchod do Podunají, a Řím proto na zisk dalších území severně od svých hranic musel dočasně rezignovat. Teď už pouze usiloval o budování dalších opevnění v této oblasti a prováděl jen občasné preventivní údery za tuto pohraniční linii, aby se poté jeho vojska opět stahovala zpět.

Války s Germány však neskončily a za jejich vrchol je dodnes považováno období vlády císaře Marka Aurelia, který nad germánskými kmeny dosáhl řady vítězství a na delší čas odvrátil nebezpečí jejich loupeživých vpádů na území římské říše.

V té době už byl král Marobud dávno zapomenut, ale jednu záhadu po sobě budoucnosti přece jen zanechal. Dodnes se totiž zbytky jeho centrálního sídla – města, či spíše hradiště – nenašly. Prý se pravděpodobně nacházelo někde v Čechách, ale je to stále jen hypotéza. Podaří se někomu jednou toto místo odhalit? Pokud ano, možná budeme o tomto markomanském králi vědět mnohem víc než jen to, co nám o něm zanechaly některé dochované římské písemné prameny.

Kapitola 2

Atentát na knížete Břetislav II.

Násilný konec panování českého knížete Břetislava II. (vládl 1092–1100) dodnes zůstává obestřený tajemnem. Stal se obětí zákeřného atentátu, a i když byl jeho vrah známý, historikové se přiklánějí k názoru, že se jednalo o akci na objednávku a v pozadí tohoto zločinu stál zřejmě někdo úplně jiný.

Ve skutečnosti je to ale jen hypotéza, neboť pachatel tohoto atentátu byl bezprostředně po jeho spáchání svými pronásledovateli bez milosti zlikvidován a nemohl už nikomu podat žádné bližší svědectví. Jedno však víme určitě. Břetislav II. si za osm let svojí vlády stihl udělat hodně nepřátel.

Už během vlády svého otce, knížete a prvního českého krále Vratislava II. (vládl 1061–1092, od roku 1085 jako král), se roku 1090 projevil jako velmi ambiciózní muž toužící po moci. V Čechách proti otci zosnoval šlechtické povstání, a nebýt toho, že se Břetislavův strýc, brněnský kníže Konrád I., mezi nimi ujal role prostředníka, kdoví, jak by to celé dopadlo. Za Vratislava II. se však postavila i církev a Břetislavovi nakonec nezbylo nic jiného než se před otcem pokořit a usmířit se s ním.

Vratislav II. však synovi jeho rebelii nikdy neodpustil, zbavil ho nástupnických práv a za budoucího českého knížete určil Břetislavova bratra a olomouckého knížete Boleslava. Břetislav pak raději volil cestu do exilu, neboť byl svými přáteli varován, že mu jeho otec usiluje o život. Se svými straníky odešel do Uher k příbuzným matky, ale osud o jeho budoucnosti rozhodl jinak. Nový knížecí následník Boleslav totiž roku 1091 (uvádí se i datum 1090) zemřel a v lednu 1092 ho na věčnost následoval i král Vratislav II.

Umírající český král však ještě před smrtí jmenoval nástupcem na knížecí stolec svého bratra Konráda I. Brněnského, který se poté nad českým knížectvím ujal moci. Podle starého seniorského práva, jež vyhlásil český kníže Břetislav I. (vládl 1034–1055), na to měl plné právo, neboť byl nejstarším žijícím Přemyslovcem.

Toto právo však Břetislav od počátku zpochybňoval a uznával pouze nástupnictví nejstarších knížecích synů v přímé panovnické linii. A tím byl právě on. Z jeho pohledu měl titul českého panovníka přecházet jen z otce na nejstaršího syna, případně na další mužské potomky – a pouze tehdy, nebylo-li to možné, vstupovalo v platnost staré seniorské právo knížete Břetislava I.

Nejednotnost ve výkladu nástupnických práv ale českou šlechtu příliš nezajímala, neboť pouze jí na sněmu příslušela volba nového panovníka. Staré seniorské právo šlechta nepovažovala za zákon, který by se měl bezpodmínečně dodržovat.

Za situace, která nastala po smrti knížete a krále Vratislava II., hrozila mezi Konrádem Brněnským a kralevicem Břetislavem nová domácí válka, ale po sedmi měsících Konrád Brněnský náhle zemřel a Břetislavova cesta na knížecí stolec byla volná. Ihned se z Uher i s vojenskou hotovostí vrátil do Prahy, kde byl šlechtou a duchovenstvem slavnostně uvítán jako nový český panovník.

Syn zemřelého Konráda Brněnského Oldřich však vládu nového knížete neuznával, neboť byl přesvědčený, že podle seniorského práva měl český knížecí stolec náležet jemu. Byl opravdu starší než Břetislav II., ovšem šlechta a církev rozhodly jinak. Aby kverulanta přivedl k rozumu, nechal Břetislav II. v roce 1097 na nějaký čas Oldřicha Brněnského uvěznit na svém hradě v Kladsku. Toto území nový český kníže v předchozích válkách s Poláky anektoval a připojil k českému státu.

Avšak Oldřich Brněnský a jeho bratr, znojemský údělný kníže Litolt (zemřel 1112), se nevzdali a dále zpochybňovali nárok Břetislava II. na vládu v českém knížectví. Nakonec došlo k jejich odboji, který Břetislav II. neváhal potlačit vojenskou silou a dobytá moravská údělná knížectví (Brněnsko a Znojemsko) předal svému bratru Bořivojovi, jehož mezitím ustanovil svým nástupcem.

Moravské Přemyslovce, především pak syny Konráda I. Brněnského, lze proto považovat za nebezpečné Břetislavovy protivníky, kteří však nebyli jediní. Hned po svém nástupu na český knížecí stolec se Břetislav II. rozhodl, že v knížectví tvrdě zlomí stále přežívající pohanské kulty. Není pochyb o tom, že si tímto krokem chtěl naklonit především křesťanské duchovenstvo, neboť již během své vzpoury proti otci poznal, že politický vliv církve nelze podceňovat.

Přikázal vykácet původní pohanské háje a zničit pohanské modly a oltáře. Zároveň ze země vyhostil všechny žrece a mágy. Dá se předpokládat, že si z vyznavačů pohanství udělal nepřátele, i když se většinou jednalo o venkovský lid. Není však vyloučeno, že i někteří urození šlechtici se v Čechách stále mohli potají klanět přírodním bůžkům. Tak jako tak udělal Břetislav II. českému pohanství rázný konec a posílil moc křesťanské církve.

Mezi protivníky Břetislava II. lze rovněž počítat i polského knížete Vladislava, s nímž český kníže vedl úspěšné války, obsadil Kladsko a donutil Poláky k placení tzv. mírového poplatku. K úhlavním nepřátelům českého knížete lze také přičíst dva předáky mocného rodu Vršovců Božeje a Mutinu, které v roce 1096 Břetislav II. obvinil ze zrady, zabavil jim v Čechách rozsáhlý majetek a vypověděl je ze země. Oba vyhnanci nakonec skončili u dvora polského panovníka Vladislava, který jim poskytl azyl.

Lidí, které si Břetislav II. znepřátelil, tedy nebylo málo a mnozí z nich jistě měli zájem na jeho likvidaci. A k té těsně před vánočními svátky roku 1100 skutečně došlo.

Břetislav II. se svou družinou tenkrát přijel na knížecí dvorec ve Zbečně, odkud se svými šlechtickými kumpány vyrazil do okolních lesů na hon. Jezdci se vraceli až pozdě večer jedinou cestou k tvrzi, točící se kolem řeky Mže (dnešní Berounka), když tu náhle z nedalekého křoví vyrazil muž s tesákem (podle jiné verze šlo o kopí) v ruce a vrazil ho projíždějícímu knížeti přímo do břicha. Pak rychle vsedl na ukrytého koně a zmizel v lese.

Zatímco se těžce zraněný panovník skácel z koně na cestu, část jeho družiny se uprchlíka vydala pronásledovat. Náhle se před nimi ozval zděšený výkřik a poté bolestné úpění. Když se přiblížili k místu, odkud výkřik zazněl, spatřili v hluboké proláklině muže, který se svíjel bolestí. Jeho kůň zřejmě klopýtl a shodil ho na zem. Při nečekaném pádu se atentátník zranil vlastním mečem a jezdci v něm ke svému údivu poznali německého šlechtice Lorka, jednoho z Břetislavových oblíbenců! Jeden z pronásledovatelů neváhal, přiskočil ke zraněnému a jedinou ranou mu usekl hlavu, kterou strčil do vaku. Bezhlavé tělo pak ostatní členové knížecí družiny naložili na koně a pomalu se vraceli zpět.

To už jeden z knížecích předáků zalarmoval v tvrzi služebnictvo, které se s hořícími loučemi vydalo v ústrety panovníkovi, jenž ležel na narychlo zhotoveném smyku z větví, a táhli ho do bezpečí. Kníže byl při vědomí, držel se za břicho a tiše sténal.

Ve zbečenské tvrzi propukl pláč a zmatek. Přivolaný felčar hlubokou ránu sice ošetřil, ale bylo mu jasné, že je smrtelná. Ostří vražedného tesáku proniklo do střev a naděje na panovníkovu záchranu byla nulová. O dva dny později kníže Břetislav II. skonal.

Byl téměř do poslední chvíle při plném vědomí. To už znal svého vraha – družiníci mu ukázali Lorkovu hlavu, kterou i s jeho tělem přikázal potupně vhodit do nedaleké řeky.

Pohřbu zavražděného panovníka v pražské bazilice sv. Víta se zúčastnily velké davy Pražanů. A jak poznamenal Kosmas (1045–1125) ve své Kronice české, do hrobu ho doprovázel pláč všeho lidu a všechny trápila jediná otázka: proč Lork na panovníka zaútočil, když patřil mezi Břetislavovy favority a – jak potvrzovali kronikáři Kosmas a později i Dalimil – kníže ho odměňoval statky i obilím? Kronikář Dalimil odpověď našel. Podle jeho mínění se s Lorkem na atentátu na Břetislava II. domluvili vyhnaní Vršovci: „Vršovci se s Němcem smluvili, že mu přebohatě zaplatí, když knížeti život ukrátí.“ Ale měl Dalimil, jehož kronika vznikla až někdy na přelomu 13. a 14. století, pravdu?

Za nejautentičtější sdělení o tomto atentátu musíme v každém případě považovat zápis kronikáře Kosmy, jenž byl současníkem zavražděného knížete. Ten potvrzoval, že kníže ve Zbečně tušil, že mezi jeho družiníky může být zrádce, který se ho pokusí zabít. Nebyl si však zřejmě jistý, zda je jeho podezření oprávněné, a tak se rozhodl, že na lov druhého dne přece jen vyrazí, což se mu stalo osudným.

I když Dalimil o dvě století později tvrdil, že Lork patřil k oblíbencům Břetislava II., Kosmas, jenž byl svědkem pohřbu zavražděného knížete, nic takového ve své kronice neříká a Lorka pouze nazývá bezbožným lotrem a sluhou Satanovým. Skutečnost je taková, že z nejautentičtějšího Kosmova svědectví vůbec nevíme, kdo atentátník byl.

Nesporně se ale jednalo o šlechtice, neboť měl koně, tesák i meč. Zda patřil k družině Břetislava II., která ho na lov doprovázela, není rovněž jisté. Možná se honu zúčastnil a pak se do ostatních při návratu oddělil, aby si v záloze na knížete počíhal, ale mohlo to být i úplně jinak. Snad patřil ke knížecímu doprovodu, ale na lov nejel a zůstal ve zbečenské tvrzi, odkud se poté nenápadně vytratil na číhanou. Jak to ale doopravdy bylo, to už se asi nikdy nedozvíme.

Dalimil za původce atentátu na Břetislava II. jednoznačně určil Vršovce, respektive jejich ze země vypovězené předáky Božeje a Mutinu. Kosmas ale potvrzoval, že šlo o fámu, která se tehdy mezi lidmi rozšířila. Přesto i on byl přesvědčený, že Božej s Mutinou vražedný útok zosnovali, i když vrahem byl Lork, kterého si oba Vršovci zřejmě k provedení atentátu najali.

Byli však i jiní potenciální organizátoři zbečenské vraždy. Na prvním místě lze jmenovat potomky zesnulého brněnského knížete Konráda I. Oldřicha a Litolda z moravské přemyslovské větve, jejichž údělná knížectví Břetislav II. dobyl a předal svému bratru Bořivojovi. Oba Konrádovci pak uprchli do sousedních Rakous, ale jakmile se roznesla zpráva o Břetislavově smrti, vrátili se na Moravu a opět se ujali vlády nad svými úděly.

Dalším, kdo mohl mít zájem na násilném odstranění českého knížete, byl polský panovník Vladislav. Ale těsně před Břetislavovou smrtí dorazil z Polska do Čech již dříve domluvený mírový poplatek, k němuž se poražený polský vladař Břetislavovi II. zavázal. Proč by ho ale Vladislav posílal, kdyby věděl, že na jeho českého rivala má být v brzké době spáchán atentát? Že by se tím od sebe jen snažil odvrátit podezření?

Mezi další pachatele v pozadí však mohli patřit i tajní vyznavači pohanství, s nimiž Břetislav II. na počátku svého panování tvrdě zúčtoval, když v Čechách přikázal zničit všechny pohanské okrsky a modly. Mohli strůjci atentátu pocházet z okruhu vyhnaných žreců?

Ale je tu ještě jedna možnost. Třeba bylo v okruhu knížecí družiny spiklenců mnohem víc a Lork byl jimi pověřen k uskutečnění atentátu. Bylo dohodnuto, že se budou vracet do zbečenské tvrze až po setmění, aby bylo možné útok provést bez většího rizika a pachatel zůstal nepoznán. Nikdo nepočítal s tím, že se knížeti věrní družiníci pokusí vraha v temném lese stíhat. Možná s nimi pachatele naoko honili i samotní spiklenci, a nebýt toho, že atentátník spadl z koně a při pádu se sám těžce zranil, pravděpodobně by z místa činu unikl. Ale když byl díky této neuvěřitelné náhodě dopaden, nezbývalo spiklencům nic jiného než ho navždy umlčet, aby je neprozradil. A tak ho jeden z nich na místě zabil, což v tu chvíli vypadalo jako spravedlivá odplata za provedený zločin.

Tak jako tak padla vina na Vršovce, i když Břetislavův nástupce, jeho bratr kníže Bořivoj II. (vládl 1100–1107), neudělal nic, aby je potrestal. Dokonce po návratu Božeje a Mutiny z Polska jim jejich dříve zabavené majetky vrátil. To na Bořivoje II. vrhá stín podezření. Nebyl to nakonec on, kdo se s Vršovci proti svému staršímu bratru spojil, neboť sám usiloval o vládu nad celým českým knížectvím? Že by mu už nestačila jen Břetislavem II. darovaná Morava a chtěl mnohem víc?

Ať to bylo jakkoli, rod Vršovců o sedm let později postihl krutý trest. Vlády se roku 1107 zmocnil údělný olomoucký kníže a Bořivojův bratranec Svatopluk (vládl 1107–1109), který nechal Vršovce včetně žen a dětí vyvraždit. Jejich obrovité majetky byly Svatoplukem zabaveny a předány do správy jiným knížecím předákům.

Byla to poslední masová čistka mocenských odpůrců vládnoucích Přemyslovců. Záminkou k ní se stala odplata za smrt Břetislava II., ale ve skutečnosti šlo o cílenou likvidaci Přemyslovcům již dlouho nepohodlného rodu, jenž v té době patřil k nejmocnějším a nejbohatším v Čechách. Pokud ale Vršovci skutečně stáli v pozadí atentátu na knížete Břetislava II., jak praví historická tradice, pak jim jeho smrt přišla hodně draho.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1 Zajatec Říma Marobud

Kapitola 2 Atentát na knížete Břetislav II.