Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Volání sirén

Vydání první

Copyright © 2015 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2013. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Siren’s Call vydaného nakladatelstvím

Jove Books, an Imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2015

Český překlad © 2016 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0364-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0366-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Amanda Quick

Volání sirén

Čtvrtá část z cyklu

Ostrov Rainshadow

Ukázka z elektronické knihy

Pro Lorelei – na titulní stránce časopisu pro nevěsty vypadáš vždycky skvěle!

Poznámka autorky

Vítejte zpátky v mém druhém světě – na Harmonii – a při dalším dobrodružství na ostrově Rainshadow, kde má každý nějakou zapeklitou minulost. Místní obyvatelé umějí skvěle uchovávat tajemství – svá vlastní i svých sousedů. Na Rainshadowu nikdo neklade příliš osobní otázky. Ostrov je útočištěm pro lidi, kteří nemohou najít klid.

Ti, co se na ostrově usadili, jsou také zvyklí na nebezpečná tajemství ukrytá ve starodávných podzemních katakombách a v uzavřené oblasti známé jako Rezervace. Zdá se, že se na Rainshadowu kdysi nacházely starobylé mimozemské bioinženýrské laboratoře. (Co by se tak mohlo pokazit, hmm?)

Stmelená komunita na Rainshadowu se domnívá, že se s monstry, zvláštními dinosaury a smrtícími legendami, jež se ukrývají pod povrchem, snadno vyrovná.

Jenomže skutečné problémy způsobují jako obvykle lidské bytosti.

1

Byla to svatba roku a probíhala bez chybičky – až do chvíle, kdy družička oznámila nevěstě, knězi a lidem sedícím v kostele, že ženich zavraždil své první dvě manželky...

„Pokud někdo zná důvod, proč by tento muž a tato žena nemohli vstoupit do svazku manželského, nechť promluví nyní, nebo ať mlčí navždy,“ zanotoval kněz.

Elle zazvonil telefon. Všichni zabručeli po tom nedodržení dobrých mravů, ačkoliv několik lidí potajmu zkontrolovalo vlastní mobily, aby se ujistili, že jsou vypnuté.

Jenomže Ella svůj telefon vytáhla z chumlu naaranžovaných květin, kde ho ukryla, a přečetla si s bušícím srdcem zprávu.

„Přestaňte s tím,“ zavolala.

Všechny tři stovky hostů, obsluha, ženichův svědek a zpěvák na ni zírali. Soustředila se na zprávu, kterou právě obdržela, a pak se zadívala na nevěstu.

„Karen, ty si ho nesmíš vzít. Ve skutečnosti se jmenuje Leo Bellamy a je hledaný za vraždu svých prvních dvou manželek. Policie se ho chce taky vyptat na smrt další ženy, jeho snoubenky.“

Karen Leggettová, křehká blondýnka oblečená v metrech bílého tylu a stříbřitého saténu, téměř oněměla šokem.

„Ello,“ vyhrkla nakonec. „Co je to s tebou? Zbláznila ses?“

Ella se postavila mezi Karen a až příliš pohledného a příliš dokonalého ženicha. Smysly měla zapojené a v Bellamyho auře zahlédla chladné, temné stíny v oblastech snového světla. Poznala netvora, když ho viděla, a pochopila, co je Bellamy zač už v okamžiku, kdy jí ho Karen před pár týdny představila.

„Poznala jsem, že na tobě něco nesedí, už když jsem tě uviděla poprvé,“ oznámila mu. „Požádala jsem jistou soukromou agenturu, aby tě trochu prověřila.“

V ženichově auře zavířila násilná energie, ale jeho výraz vyjadřoval pouze klidné, soucitné obavy. Má chameleonní talent, připomněla si Ella. Umí klamat.

„Karen, tvoje přítelkyně se zřejmě nervově zhroutila,“ řekl jemně. „Někdo by ji měl doprovodit do ordinace v nejbližší parapsychologické nemocnici. Možná že by jí nabídl pomoc některý z našich hostů.“

„Já nikam nepůjdu.“ Ella zvedla telefon s esemeskou, kterou právě obdržela. „Tahle zpráva přišla od Jones a spol., Karen. Stojí v ní, že muž, kterého znáš jako Charlese Forbese, má chameleonní talent a jeho skutečné jméno je Leo Bellamy. Lhal ti od samého začátku. A taky podvedl seznamovací agenturu.“

Právě jméno Jones a spol. se konečně prodralo přes Karenin šok a vzbudilo vlnu tlumených obav mezi svatebními hosty. Stejně jako Ella a Karen bylo mnoho přítomných členy Společnosti arkány. A ve Společnosti všichni znali legendární vyšetřovací firmu.

Leo Bellamy bohužel rozpoznal jméno agentury taky.

„Sakra,“ zavrčel.

Než komukoliv došlo, že nesahá pro prsten, vytáhl malou magrezovou pistoli z kapsy smokingu a popadl Ellu. Ústí zbraně jí přiložil ke spánku.

„Jestli se někdo pohne třeba jen o milimetr, tahle družička umře,“ zařval na dav. „My dva teď odcházíme. Jestli uvidím ve zpětném zrcátku nějakého poldu, slečna Morganová umře.“

Sunul se k postranním dveřím a Ellu táhl s sebou. Pistole se dál tiskla k její hlavě.

Hosté ho zděšeně pozorovali.

Bellamy držel Ellu pod krkem. Přiložila mu konečky prstů na holou ruku. Ignoroval ten letmý dotek, soustředil se na cestu ke dveřím a ven na parkoviště.

Ella zapojila talent. Měla fyzický kontakt. Nic víc nepotřebovala. Drobounké křišťálové zvonečky na jejím náramku se zachvěly. Nebyly bezprostředně nutné, ale pomáhaly jí v soustředění.

Začala zpívat.

Byla to tichá, paranormální píseň, kterou mohl slyšet pouze Bellamy, protože byl cílem té nadpřirozené hudby. Vířící a svíjející se akordy přitáhly energii ze vzdáleného konce spektra. Splétala zlověstnou, podmanivou skladbu, jež lapila Bellamyho snové světlo a stáhla ho hluboko do temnoty.

Žádný člověk nedokázal ustát tak prudké tóny. Všechny Bellamyho smysly – normální i paranormální – ztroskotaly na březích bezvědomí.

Pistole mu vypadla z ochablé ruky a zařinčela na podlaze. Bezmocně se pokusil zesílit stisk na Ellině krku, ale bez sebemenší námahy mu vyklouzla ze sevření.

Zíral na ni očima podbarvenýma nepřirozeným spánkem, který se ho rychle zmocňoval.

Měla dojem, že v jeho pohledu zahlédla opožděné pochopení a úděs. Otevřel ústa a vyslovil jediné slovo tak tiše, že ho slyšela jen ona.

„Siréna.“

V dalším okamžiku se zhroutil na podlahu v hlubokém kómatu.

Rozhodla se, že nebude nic riskovat, a ujistila se, že až se probudí – jestli se probudí – nebude mít žádné jasné vzpomínky na družičku, kterou se pokusil využít jako rukojmí.

Poklekla vedle něho a dotkla se ho na krku, jako by kontrolovala pulz. Maličké zvonečky na náramku znovu zacinkaly.

Zazpívala pár dalších taktů, vířící vlny hudby namířila do jeho aury.

Bellamy sebou párkrát zacukal a pak ztuhl.

Dramatické zakončení svatby roku získalo plnou pozornost médií a objevilo se na každé titulní stránce všech novin v Crystal City. Policie a lékaři došli k závěru, že Bellamy trpěl nediagnostikovaným aneuryzmatem, které naplno propuklo v tom stresujícím okamžiku. Mainstreamový tisk se soustředil na příběh bohaté nevěsty, již se téměř provdala za dvojnásobného vraha.

Skoro nikdo si nevšímal družičky, kterou si vzal u oltáře jako rukojmí. Takový průběh událostí té družičce vyhovoval.

Bellamy se nakonec z kómatu probral, ale jeho smysly byly vážně poškozené. Byl shledán nezpůsobilým, aby stanul před soudem, a zbytek života měl strávit v ústavu pro choromyslné. Parapsychologičtí doktoři ve svých zprávách poznamenali, že pacient je posedlý kreslením. Pracoval na svých obrazech, jako by ho stravovala horečka.

Na všech bylo totéž – žena sedící na skále vybíhající do divoce se vzdouvajícího moře. Na těch kresbách hrála ta dáma na starodávný strunný nástroj a zpívala umírajícím námořníkům, které přivedla do záhuby její hudba.

Ella si nedovolila vydechnout úlevou, dokud mediální horečka neutichla. Nakonec se pravdě přiblížila jen Opona – neblaze proslulý plátek, který četli fanoušci konspiračních teorií, skandálů a různí obdivovatelé žen, jež tvrdily, že čekají mimozemské potomky.

SVATBA ROKU SKONČILA ZATČENÍM ŽENICHA

UVRHLA VRAHA DO KÓMATU SIRÉNA?

Ella odhodila noviny do koše. Oponu naštěstí nebral skoro nikdo vážně a ještě míň lidí věřilo v mytologické a legendární sirény – ženy, které dokázaly muže vlákat do záhuby.

Měsíc po té skoro katastrofě vytáhla Karen Ellu na drink.

„Nevím, jak ti to můžu oplatit, Ello.“ Karen zvedla skleničku s bílým vínem. „Seznamovací agentura, kterou jsem oslovila, tvrdila, že je to dokonalý partner. Nebýt tebe, nejspíš by se ze mě stala mrtvá žena číslo tři. Jak jsi zjistila, že je Bellamy chameleon?“

„Tu informaci vyhrabali Jones a spol.,“ prozradila Ella. „Poznala jsem, že je něco špatně, a tak jsem si je najala, aby prověřili Bellamyho minulost.“

„,Něco špatně‘ je mírné vyjádření.“ Karen se otřásla. „Bellamy je jedním z netvorů – ten typ ďábelského talentu, o kterém se vypráví v pohádkách. A když si pomyslím, že jsem si ho skoro vzala…“

„Nevzala sis ho, a to je důležité.“

Karen zvedla skleničku. „Tak na příštího pana Pravého.“

„Na pana Pravého.“

„Teď jsi na řadě ty, kamarádko. Kdy se zaregistruješ u nějaké seznamovací agentury?“

„Jednou.“

„Překvapuje mě, že tě k tomu tvoje rodina už nepřiměla.“

„Chápou, že se nejdřív snažím rozjet svoji kariéru,“ vysvětlila Ella.

„Jen si to přiznej, nikdy se nikam nedostaneš, pokud zůstaneš u Talentové agentury Wilsona Parsonse. Parsons ti nedovolí, aby sis vybudovala vlastní jméno. Bez ohledu na to, jak jsi dobrá v analýze snů a kolik klientů získáš pro jeho firmu, vždycky slízne všechnu smetanu.“

„Mezi námi, uvažovala jsem o tom, že rozjedu vlastní podnik. Problém je v tom, že v téhle branži už je nás hodně, a ne vždycky se jedná o kvalitní poradce. Spousta lidí, včetně mnoha podvodníků, si myslí, že dokáže analyzovat sny. Tajemství úspěchu spočívá v přilákání špičkových zákazníků, a to je drahé, když člověk musí platit nájem a náklady na propagaci.“

„Ty to zvládneš,“ prohlásila Karen. „Jsi dobrá. A až budeš mít vlastní firmu, zaregistruješ se u seznamovací agentury, je to tak?“

„Budu o tom uvažovat,“ řekla Ella.

A bude o tom uvažovat – bude o tom uvažovat hodně. Jenom se nikdy nezaregistruje.

Kdyby se zaregistrovala u nějaké seznamovací agentury, musela by lhát v dotaznících. A to by znamenalo, že by lhala svatebním poradcům. Znamenalo by to, že by lhala potenciálnímu manželovi. A kdyby se někdy provdala, znamenalo by to, že by s tou lží musela žít zbytek života.

To poslední, po čem toužila, byla svatba založená na lži. Chtěla skutečné manželství založené na lásce a intimitě a vášni a všech dalších věcech, které zřejmě osobně a zblízka nikdy nezažije.

„Díky prozřetelnosti, že tvoje intuice byla lepší než moje,“ prohlásila Karen. „Mnohem bystřejší než programy seznamovací agentury, když už jsme u toho.“

„Měla jsem jenom šťastnou předtuchu,“ namítla Ella.

Nikomu kromě své vlastní rodiny nemohla říct pravdu – rozpoznala netvora, protože se jí při několika příležitostech dotkl ve snaze ji okouzlit. Ten kontakt byl kraťoučký a náhodný – jen letmý dotek prstů, když jí podával sklenku šampaňského, když ji chytil v podpaží, aby ji doprovodil k autu. Nic víc však nepotřebovala.

Ne, nezaregistruje se u žádné seznamovací agentury. Ženy jako ona se nikdy nedočkaly žádného šťastného pohádkového konce. Jisté staré přísloví bylo pravdivé, když tvrdilo: Netvor pozná jiného netvora.

2

Mimozemská hudba uvězněná ve zdech ze zeleného křemene zpívala jejím smyslům. Úchvatné tóny se vznášely v paranormálních proudech. Zvonečky vyhrávaly své nadpozemské melodie na obou koncích spektra. Temné hromy a blesky vířících akordů zněly v atmosféře.

Ella se ze všech sil pokoušela ignorovat vzrušující melodii ve zdech tunelu, aby se dokázala soustředit na řízení.

„Víš,“ řekla prachovému králíčkovi přidržujícímu se palubní desky skútru, „myslela jsem si, že můj první klient bude člověk.“

Prachový králíček odpověděl tlumeným, dunivým zavrčením. Žádné varování nebo hrozba, usoudila Ella, spíš naléhavá prosba o vyšší rychlost. Co ale věděla o prachových králíčcích? Ten, který seděl na palubní desce jako nějaká dekorace, byl první, s nímž se kdy setkala kromě obrázků v knížkách a kreslených seriálech. Každé dítě na Harmonii četlo příběhy Malé Amberiny a prachového králíčka.

Prachoví králíčci dokázali vypadat roztomile – odtud tedy jejich popularita v dětské literatuře. Když měli srst načepýřenou, vypadali jako přerostlé kuličky s šesti malými pacičkami a dvěma velkýma, nevinnýma modrýma očima. Ten na palubní desce skútru se však ani nesnažil působit rozkošně. Srst měl přitisknutou k tělíčku a druhý pár očí – ty divoké, jantarové, určené pro noční lov – byly otevřené.

„Omlouvám se,“ řekla Ella. „Už jedeme maximální rychlostí. Víc to nejde.“

Hnali se bludištěm starodávných mimozemských tunelů rychlostí, která byla jen o něco málo vyšší, než by průměrný člověk mohl běžet. Skútr vypadal jako golfové vozítko a taky se tak pohyboval. Byl poháněný masivním, avšak jednoduchým starodávným jantarovým motorem. V prostředí se silnou psi energií, jež prosakovala z katakomb a podzemního deštného pralesa, byla zastaralá technologie jedinou možností. Podsvětí vytvořili dávno vyhynulí mimozemšťané, kteří stavěli na dosud jen málo prozkoumaných formách paranormální energie. Sofistikované lidské technologie jako silné motory, počítače a zbraně člověku buď explodovaly v rukách, nebo prostě v tajemném království zmizelé civilizace vytvořené pod povrchem nefungovaly.

„Vážně doufám, že víš, co děláme,“ prohlásila Ella. „Protože budu Peteovi dlužit velkou laskavost, až zjistí, že jsem si půjčila jeho skútr.“

Pete Grimshaw byl majitelem Peteových podzemních artefaktů, obchodu vedle nové kanceláře ve Staré čtvrti. Byl to lovec duchů v důchodu a dnes odpoledne zavřel brzo, aby zašel na pivo s několika starými kámoši z práce.

Ella si otevřela malou konzultantskou firmičku – Ellino snové poradenství – před necelým týdnem, už však zjistila, že Pete je vyznavačem krátkých pracovních dní a dlouhých nocí v místních barech. Nebyl čas hledat ho a žádat o svolení, aby si vypůjčila jeho pátrací skútr. Prachový králíček, který se před chvílí prohnal jejími dveřmi, se choval jako blázen. Člověk nemusel mít žádné paranormální schopnosti, aby poznal, kdy to zvíře je zoufalé a nešťastné.

Ella zajela se skútrem do obrovské oválné komnaty a zastavila. Před nimi se rozbíhal asi půltucet protínajících se tunelů, každý zářil kyselinově zelenou energií vtisknutou do křemene, který mimozemšťané používali při stavbě svého podzemního světa. Zadívala se na prachového králíčka.

„Kterým směrem?“ zeptala se.

Věděla, že malé stvoření nemůže rozumět tomu, co říká, ale vzhledem k okolnostem měla dojem, že význam je jasný.

Prachový králíček se natočil tvářičkou k jednomu z klenutých vstupů a nadskočil. Přitom vydal drobné, naléhavé zvuky.

„Chápu.“

Ella nastartovala skútr a zajela do dané chodby. Prachový králíček neprotestoval, a tak usoudila, že se rozhodla správně.

Takhle to pokračovalo od chvíle, kdy na skútru sestoupili do podsvětí. Pokaždé když dorazili k nějaké křižovatce v bludišti, prachový králíček vybral tunel.

Ella pohlédla na hrstku jednoduchých přístrojů na palubní desce. Signál z vyladěného jantarového vyhledávače byl stále silný. Cesta byla zaznamenaná, takže se dostane zpátky. Bez dobrého jantaru by se člověk v tunelech ztratil a Pete, jako zkušený člen Bratrstva, dával až posedle pozor na to, aby byl jantar na skútru vždycky vyladěný. Navíc měla spoustu osobních jantarů na sobě. V drobných náušnicích byla tři zrnka a další, krásně řezaný kousek na přívěsku, který nosila kolem krku. V podpatku boty měla navíc schovaný další kamínek.

Na rozdíl o Petea, který často pátral po relikviích v bludišti podsvětí, ji její práce jen zřídka zavedla do katakomb. Mimozemská hudba vyzařující ze zeleného křemene však byla neodolatelná.

Zjistila, že v podivných tónech nalézá jakýsi zvláštní klid. Za nocí, kdy věděla, že až příliš dlouho hloubá nad osamělou budoucností, jež ji očekávala – budoucností, v níž byla odsouzena být vždy jen družičkou a nikdy nevěstou – občas sestoupila do podsvětí a oddávala se nadpozemské hudbě až do úsvitu.

Na jedné z navigačních obrazovek zazářilo jasně žluté varovné světýlko. Skútr se blížil k neprozkoumanému sektoru. Ještě se neztratila, ale ocitla se v nebezpečí, že se vzdálí z prozkoumané zóny. I s dobrým jantarem to bylo nebezpečné místo. V neodhalených oblastech podsvětí se skrývala spousta překážek, většina z nich byla smrtící.

Když teď začal počáteční příval adrenalinu opadávat, přihlásil se o slovo zdravý rozum. Co to provádí, když dovolí nějakému prachovému králíčkovi, aby ji vedl hlouběji a hlouběji do tunelů?

První myšlenka – díky níž si ospravedlnila tuhle odvážnou eskapádu – představovala možnost, že se dole někdo ocitl v nebezpečí. Dětské knížky byly plné příběhů o hrdinských prachových králíčcích, kteří zachránili malé děti, jež byly natolik hloupé, že se do podsvětí vydaly samy.

Správně, pomyslela si. Dětské knížky, to byla čirá fantazie. Vzpamatuj se, ženská.

Jenomže prachový králíček na palubní desce byl skutečný.

Žlutá světýlka na obrazovce zčervenala. To nebylo dobré. Ella se už už rozhodla, že se otočí a vrátí, když ozdoba na desce ztuhla a vydala ohavné zavrčení.

Ella zastavila skútr a zadívala se do zdánlivě nekonečné chodby. Klenuté vchody do místností a komnat se rýsovaly po obou stranách.

„Dobře,“ prohlásila. „A co teď?“

Prachový králíček vyskočil z palubní desky na její rameno, a tím ji překvapil. Ta stvoření jsou predátoři, připomněla si. O prachových králíčcích existovalo jisté staré rčení: Když vidíte jejich zuby, je už příliš pozdě. Zaplavila ji panika. Jestli se jí vrhne po krku, je s ní konec...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Poznámka autorky

1

2