Kristin Harmel

THE LIFE INTENDED

Copyright © 2015 by Kristin Harmel

Translation © 2016 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2016 by Soňa Šedivá

Jacket photo © James Walker/Trevillion Images

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Life Intended

(Gallery Books, New York 2015)

preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Vlasta Greschová.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 852. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4637-9

Všetkým, ktorí vedia, čo je láska i strata.

A Jasonovi, láske môjho života.

Život bez teba si neviem predstaviť.

„Hudba je priestor medzi notami.“

Francúzsky skladateľ

CLAUDE DEBUSSY

(1862 – 1918)

1

V poslednú noc takmer pred dvanástimi rokmi presne o 23.04 prekročil Patrick prah dvier.

Červené čísla na digitálnych hodinách pri našej posteli zúrivo oznamovali čas, keď v zámke zaštrngotal kľúč. Spomínam si na Patrickov ostýchavý výraz, na jeho strnisko, či skôr už bradu, na jeho pokrčené tričko. Oslovil ma Kate, akoby sa ospravedlňoval a zdravil zároveň.

Počúvala som svoj obľúbený album skupiny Sister Hazel Fortress a čakala na Patricka. Práve hrala štvrtá pieseň Champagne High a tesne pred jeho príchodom som si pospevovala slová „tých milión hodín, čo sme boli“, poeticky opisujúce spoločný život.

S Patrickom sme boli manželia iba štyri mesiace a nedokázala som si predstaviť deň, keď by sme už neboli spolu. Mala som dvadsaťosem rokov, on o rok viac a život sa pred nami rozprestieral ako nekonečný horizont. Tých milión hodín – len niečo vyše sto rokov – sa mi nezdalo dosť.

Lenže ako sa ukázalo, našim spoločným hodinám pomaly odbíjalo. Napokon ich pre nás zostalo iba pätnásťtisícdeväť. To číslo vyjadrovalo počet hodín, ktoré ubehli od nášho zoznámenia na silvestrovskej párty v posledný deň roka dvetisíc, počet hodín, ktoré sme strávili s vedomím, že sme našli spriaznenú dušu, počet hodín, keď sme si mysleli, že máme všetko. Lenže pätnásťtisícdeväť hodín sa ani zďaleka nevyrovná miliónu.

„Miláčik, je mi to tak ľúto,“ ospravedlňoval sa Patrick a potme mieril do spálne, kde som sedela na posteli s kolenami pritiahnutými k hrudi a demonštratívne hľadela na hodiny.

Úľavu, že sa bezpečne vrátil domov, rýchlo nahradilo podráždenie z toho, že som sa oňho strachovala.

„Nezavolal si,“ zavrčala som naňho, ale bolo mi to jedno. Po tom, čo mi pred rokom zomrel ujo nešťastnou náhodou pri poľovačke, sme si sľúbili, že si vždy zavoláme, keď budeme meškať. Ešte dvanásť hodín po ujovej smrti žila teta v sladkej nevedomosti, čo nás s Patrickom desilo.

„Iba ma čosi zdržalo,“ vysvetľoval Patrick a odvrátil pohľad. Keď napokon na mňa pozrel, vo veľkých zelených očiach sa mu zračili obavy. Husté čierne vlasy mal strapaté. Letmo som pozrela na telefón na nočnom stolíku. Na ten telefón, ktorý celú noc ani nepípol. „Zostal si v kancelárii?“ zisťovala som. Nebolo by to po prvý raz. Patrick pracoval ako konzultant risk manažmentu vo firme v Midtowne. Bol mladý, dravý, jeden z tých, ktorí vždy ochotne urobia aj prácu navyše. To som na ňom zbožňovala.

„Nie, Katielee,“ oslovil ma láskyplnou prezývkou, ktorú mi dal už v noci, keď sme sa zoznámili. Vtedy si v tom hluku pomýlil moje rodné priezvisko Bealová. „Moja krásna Katielee,“ zašepkal a prisadol si ku mne na posteľ. Chrbtom pravej ruky sa mi obtrel o stehno. Pomaly som zložila nohy a oprela sa oňho. Priklonil sa ku mne a objal ma okolo pliec. Voňal po kolínskej a dyme. „Bol som s Candice,“ zašepkal mi do vlasov. „Chcela mi povedať niečo dôležité.“

Odtiahla som sa od neho a zoskočila z postele. „S Candice? Ty si bol s Candice? Do jedenástej?“

S Candice Belazarovou, barmankou zo zafajčenej midtownskej putiky, chodil predo mnou. Šlo o krátkodobú záležitosť, rozišli sa dva mesiace predtým, ako sme sa s Patrickom zoznámili. No odvtedy mi bola tŕňom v oku. „Bolo to len fyzické,“ vysvetľoval, keď sa o nej prvýkrát zmienil.

„Upadol som do nudného stereotypu a ona ma z neho na chvíľu vytrhla. Len čo som zistil, že sa k sebe nehodíme, zaradil som spiatočku.“ Vôbec ma to neupokojilo.

Raz sme narazili na Candice v reštaurácii v časti Little Italy. Vtedy sa k menu priradila tvár, čím sa všetko zhoršilo. Bola podstatne vyššia než ja, mala veľké, očividne umelé prsia, dlhé odfarbené blond vlasy a vpadnuté oči. S úškrnom si ma premerala od hlavy po päty a svojej kamoške pošepkala, že Patrick už zrejme nemá na skutočnú ženu.

„Kate, miláčik, nič sa nestalo,“ rýchlo dodal Patrick a načiahol sa za mnou. „Nikdy by som ti neublížil.“

„Tak prečo si nezavolal?“

„Veľmi ma to mrzí.“ Prešiel si po vlasoch. „Neexistuje žiadne ospravedlnenie. Ale nikdy, nikdy by som ťa nepodviedol. Vieš to, však?“ Zadrhol sa mu hlas, ale hádam ešte nikdy sa na mňa nedíval tak úprimne. Napätie zo mňa trochu opadlo a moje rozhorčenie sa zmiernilo.

„Ako povieš,“ urazila som sa, lepšia odpoveď mi nenapadla. Isto hovoril pravdu, ale stále ma bolelo pomyslenie na to, že kým ja som ho čakala doma, on sedel v bare s bývalou. Nepoviem mu, že je to v poriadku, klamala by som.

„Urobil som chybu,“ uznal, „ale bol to náročný rozhovor.

Nedalo sa to vybaviť telefonicky.“

„Iste, božechráň, aby si urazil Candice,“ zašomrala som.

„Kate...“ hlesol Patrick.

„Idem spať.“ Mala som sa mierniť a upokojiť ho, že sa už nehnevám. Ale neprinútila som sa.

„Nechceš sa o tom porozprávať?“ skúsil.

„Nie.“

Patrick si vzdychol. „Kate, zajtra ti všetko vysvetlím.“

Prevrátila som oči, vyrútila sa do kúpeľne a zabuchla za sebou dvere. Žmúrila som na svoj odraz v zrkadle a myslela na to, že aj po dvoch rokoch od ich rozchodu má Candice moc nad mojím manželom.

No keď som o desať minút vkĺzla do postele, hnev pohasol. Koniec koncov Patrick nič netajil. Bol úprimný. A okrem toho, vybral si mňa. Hlboko vnútri som vedela, že každý deň až do konca života by si vybral mňa. Prikryla som sa paplónom a môj hnev pomaly ustupoval.

Takmer som spala, keď si Patrick ľahol. Otočila som sa mu chrbtom, tvárou k stene, no po chvíli som zacítila jeho dotyky. Pritisol sa ku mne a nohy si preplietol s mojimi.

Chvíľu som zvažovala, že sa odtiahnem, ale bol to môj Patrick. Ráno mi porozpráva, čo sa stalo, a ja to pochopím. Preto som sa poddala jeho teplu.

„Vieš, že by som ti nikdy neublížil, Katielee,“ povedal.

„Nikdy. Ani za milión rokov. Nič sa nestalo.“ Zavrela som oči a nadýchla sa. „Viem.“

Patrick ma pobozkal pod ľavé ucho a vyslal mi triašku po chrbte. „Vedel som, skôr ako som ťa stretol...“ zašepkal tesne predtým, ako ma premohol spánok.

Usmiala som sa. „... že som stvorená pre teba,“ dokončila som. To bol náš špeciálny spôsob, ako si povedať ľúbim ťa.

Takto to budem cítiť do konca života.

Ráno ma zobudili slnečné lúče prenikajúce do spálne spolu s vôňou kávy a slaniny. Zažmurkala som a prevrátila sa, aby som pozrela na hodiny. Bolo 6.47 a Patrick už chystal raňajky. Tým sa mi ospravedlňoval, ale, popravde, už som mu odpustila.

„Bré ráno,“ pozdravila som ho so zívnutím, keď som o pár minút vkročila do kuchyne. Patrick sa otočil s naberačkou v ruke. Rozosmiala som sa. Opásal si žltú zásteru s nápisom POBOZKAJ ŠÉFKUCHÁRA a pod ňou mal iba boxerky s nápisom MILUJEM NEW YORK a biele tričko. Nohy mal holé a vlasy strapaté.

„Le chef k vašim službám,“ smiešne napodobnil francúzsky prízvuk. „Sadni si, len si sadni,“ ponúkol ma a ukázal naberačkou na malý kuchynský stôl. „Podávajú sa raňajky, madam.“

Na dva taniere naložil praženicu, chrumkavú slaninu a hrianku s jahodovým džemom a položil ich na prestretý stôl. O chvíľu priniesol aj dve šálky s pariacou sa kávou, smotanu a cukor a sadol si ku mne.

„Nemusel si variť, miláčik,“ usmiala som sa.

„Mais oui.“ Pobozkal ma na líce. „Pre moje dievča iba to najlepšie.“

Ochutnala som kúsok praženice. Uprene ma pozoroval.

„Čo je?“ začudovala som sa s plnými ústami.

„Nič ma neospravedlní za to, že som ti včera nezavolal,“ vyšlo z neho. „Cítim sa hrozne. Nechcel som, aby si sa strachovala.“

Usrkla som si kávy a zhlboka sa nadýchla. „To je v poriadku.“

Úľava mu rozžiarila tvár ako slnečné lúče. „Odpúšťaš mi?“

„Reagovala som prehnane.“

„Nie, nie,“ odporoval. Odhryzol si zo slaniny. Pozorovala som pohyby jeho silnej sánky. „Rád by som sa s tebou o niečom porozprával,“ povedal. Párkrát zažmurkal a pri jeho výraze sa ma náhle zmocnil nepokoj. Bol nervózny. „Nepôjdeme dnes na večeru? Povedzme do reštaurácie v hoteli Sherry-Netherland. Zbožňuješ ju.“

Usmiala som sa. „Skvelý nápad.“

„Nezabudla si na niečo?“ pripomínal mi Patrick, keď som už chrumkala slaninu.

Zdvihla som zrak. „A na čo?“

Napol zásteru a obrátil ju ku mne. „Je tam napísané Pobozkaj šéfkuchára.“ Usmial sa na mňa, a keď som mu pozrela do očí, žmurkol. „Treba sa riadiť inštrukciami na zástere.“

Rozosmiala som sa. „Tak je to správne?“

„Je to jeden zo zákonov kuchyňokracií na celom svete.“

„Kuchyňokracií?“

„Samozrejme. Zvrchovaných kuchynských národov. Ako tento.“

„Chápem,“ vyhlásila som celkom vážne. „Nuž nerada by som porušovala zákony, sir.“

„Potom je v tvojom najlepšom záujme jednoducho sa nimi riadiť.“ S úsmevom vstal a natiahol ku mne ruky.

So smiechom som k nemu pristúpila. Sklonil hlavu, ja som sa postavila na špičky a naše pery sa stretli.

„Robím to správne?“ zašepkala som vo chvíli, keď ma objal a pritiahol k sebe.

„Ani zďaleka,“ pokrútil hlavou. Znova ma bozkával a jemne mi jazykom prenikal medzi pery.

V to ráno sme sa milovali, rýchlo a naliehavo sa do seba vpíjali. Potom som umyla riad, zatiaľ čo on sa osprchoval a obliekol do práce.

„Vyzeráš dobre!“ obdivne som zapískala, keď sa objavil v kuchyni s čerstvo umytými vlasmi, v čiernych nohaviciach a bledomodrej košeli s pásikavou sivou kravatou.

„Na dnešnej porade by zástera a boxerky asi nezabodovali,“ zažartoval, „hoci – a to sa nevystatujem – mám fakt sexi nohy.“

So smiechom som sa postavila na špičky a pobozkala ho na rozlúčku. „Veľa šťastia s klientmi.“

„Načo je mi šťastie?“ usmial sa a na lícach mu nabehli jamky. „Mám tú najlepšiu manželku na svete. Život je fajn.“

„Život je fajn,“ súhlasila som. Znova som ho pobozkala.

Tentoraz sa prvý odtiahol Patrick.

Keď som otvorila oči, ukázal mi strieborný dolár zo zbierky svojho dedka. „Budeš ho za mňa až do večera držať?“ opýtal sa.

Prikývla som a vzala si ho. „Načo je tento?“ Patrick dodržiaval ich rodinnú tradíciu: Vždy keď sa mu prihodilo niečo dobré, odhodil strieborný dolár. Musíš odovzdať šťastie, hovorieval. Aby si aj niekto iný mohol niečo želať. Jeden sme odhodili v Central Parku v deň nášho prijatia na postgraduálne štúdium, ďalší do fontány pred radnicou minulý rok na Patrickove promócie a tretí do oceána neďaleko domu jeho rodičov na Long Islande na jar po našej svadbe. „To musí byť niečo dôležité,“ uvažovala som.

„Je,“ uistil ma. „Uvidíš. Poviem ti to na večeri. Keď sa najeme, hodíme ho do Pulitzerovej fontány. A, Katielee?“

„Áno?“

Stál vo dverách a dlho na mňa hľadel. „Vedel som, skôr ako som ťa stretol...“

Srdce sa mi zachvelo. „... že som stvorená pre teba.“ Dvere sa za ním zavreli o 7.48.

Už som ho nikdy nevidela.

Keď sa to stalo, práve som bežala popri rieke Hudson a obdivovala jasnú a čistú oblohu po niekoľkodňovom daždi. Tridsaťsedemročná turistka z Alabamy Gennifer Barwinová dopíjala fľašu vodky, ktorú načala ráno o tretej po hádke s frajerom. Ja som si v duchu prehrávala prednášku na Newyorskej univerzite o muzikoterapii, ktorú som deň predtým počúvala, a ona upevňovala svoju sedemnásťmesačnú dcéru Liannu do sedačky v Toyote Corolla z roku 1997. Kým som si pripomínala, aké mám šťastie, že ma Patrick nahovoril, aby som nechala prácu v banke a venovala sa tomu, čo ma skutočne baví, ona vychádzala z parkoviska motela Hoboken’s Starlite.

Rob to, čo ti káže srdce. V ušiach mi zneli jeho povzbudzujúce slová a chodník rozvibrovali moje kroky. Život je príliš krátky na to, aby si nekráčala za svojimi snami, Kate. Zahľadela som sa na oblohu a tešila sa, ako ma manžel podporuje. Gennifer Barwinová prechádzala cez Lincolnov tunel a mierila na Manhattan. Keď som ja zabočila domov, ona vyšla z tunela smerom na Západnú štyridsiatu ulicu, zišla z hlavnej cesty a bokom auta šuchla o značku.

A keď som s úsmevom dumala nad tým, čo primalo Patricka dať mi strieborný dolár, Gennifer Barwinová rýchlosťou sedemdesiatpäť kilometrov za hodinu narazila priamo do zadných dvier taxíka, v ktorom sa viezol môj manžel.

O pol hodiny, stále zadychčaná od behu, som zahla za roh a vybehla k nášmu bytu na piatom poschodí. Stáli pred ním dvaja policajti v uniformách.

„Pani Waithmanová?“ opýtal sa mladší. Neviem, či bol na vine jeho súcitný pohľad, pochmúrny výraz alebo spôsob, akým ma oslovil, ale v okamihu som vedela, že sa prihodilo niečo hrozné.

„Čo sa stalo?“ vyhŕkla som a kolená sa mi podlomili. Mladší policajt ma zachytil, skôr ako som sa zviezla na zem.

„Madam, je nám to veľmi ľúto, ale dnes ráno mal váš manžel vážnu dopravnú nehodu,“ odrapotal plocho. „Sedel v taxíku, madam. Stalo sa to neďaleko Times Square.“

„Nie, to nie je pravda,“ protestovala som a prechádzala pohľadom po policajtoch. Ich tváre sa mi rozmazali. „Je v práci. A tam chodieva metrom.“ Ale okamžite mi prebleslo hlavou, že mal stretnutie s jedným z najdôležitejších klientov. Za ním by šiel taxíkom. „Och bože.“

„Madam...?“

„Ste si istí, že je to on?“ opýtala som sa priškrtene.

„Obávam sa, že áno.“

„Ale nič vážne sa mu nestalo, však?“ prelomila som čudné, ťaživé ticho. „Samozrejme, že sa mu nestalo.“

„Pani Waithmanová...“ zaváhal mladší policajt.

„Kde je?“ prerušila som ho a pozrela na staršieho policajta. Pripomínal mi otca. On naisto uvedie všetko na správnu mieru. „V ktorej nemocnici? Vezmete ma tam? Musím ísť za ním.“

Z ticha medzi nimi, z ich meravého postoja som vyčítala to, čo vzápätí sformulovali do slov.

„Madam,“ prehovoril napokon ten starší so slzami v očiach.

„Váš manžel bol na mieste mŕtvy.“

„Nie. Neverím.“ Odporovala som, lebo som to nepovažovala za možné. Ani nie pred dvomi hodinami sme sa s Patrickom milovali. Držal ma v náručí. Pred odchodom ma pobozkal, tak ako vždy. Bol vrúcny, živý a môj. „To nemôže byť pravda,“ zamrmlala som. „Samozrejme, že nie. To musí byť omyl.“

„Madam, mrzí ma to,“ povedal mladší a chytil ma za druhý lakeť, takže teraz ma držali obaja. Ani som si neuvedomila, že sa mi podlomili kolená. „Máme niekomu zavolať?“ opýtal sa mierne.

„Patrickovi,“ odpovedala som iracionálne. „Patrick je môj kontakt v prípade núdze.“ Nikdy sa mi ani neprisnilo, že on by mohol byť tým prípadom. Zaviedli ma do bytu a opatrne posadili na gauč. Podala som im mobil. Zrejme sa im podarilo nájsť sestrino číslo, lebo o pol hodiny pribehla strapatá a rozohnala moje mrákoty.

„Prišla som, len čo som mohla,“ vydýchla. Zmohla som sa iba na prikývnutie. Až keď jej z očí vytryskli slzy, uvedomila som si, že som ešte neplakala. „Mama s otcom sú mimo mesta, ale Gina je už na ceste.“

„Och,“ vysúkala som zo seba.

„Kate,“ oslovila ma nežne a sadla si ku mne na gauč. „Si v poriadku? Čo môžem urobiť?“

Iba som na ňu tupo civela. Akoby hovorila iným jazykom. Treba zavolať Patrickovým rodičom, kamarátom, zorganizovať pohreb a všetko, čo treba, keď niekto zomrie. Ale ešte som nebola ochotná pripustiť, že je preč. Sediac na gauči, na ktorom sme strávili stovky hodín a vykresľovali si budúcnosť naružovo, som si nahovárala, že svet sa nezrútil. Neskôr dorazila aj moja najlepšia kamarátka Gina. Tá prišla o manžela pred rokom počas útoku na Dvojičky. Obe zostali so mnou a mlčky ma hladili po chrbte, až do času, keď by sa bol Patrick vrátil z práce. Celé hodiny som hypnotizovala dvere a dúfala, že sa v nich objaví a vysvitne, že šlo len o bláznivý omyl.

Márne. A keď odbila polnoc a začal sa devätnásty september, môj prvý deň bez Patricka, konečne som sa rozplakala.

2

O dvanásť rokov neskôr

„Zdvihneme ruky nad hlavu!“ zaspievala som zvonivo, zabrnkala na gitare a usmiala sa na svojho obľúbeného klienta Maxa.

„A vykopneme nohami,“ pokračovala som. „Teraz sa zatočíme a točíme sa stále dookola! Zohneme sa a dotkneme sa...“

„... topánky!“ vykríkol Max.

„Skvele, Max!“ Improvizovala som a autista Max sa síce bláznivo chichotal, ale spolupracoval. Jeho mama Joya sedela v rohu kancelárie a smiala sa na Maxovi, ktorý sa dotýkal prstov na nohe, potom sa vystrel a skákal.

„Ešte, slečna Kate!“ prosil Max. „Ešte, ešte!“

„Okej,“ súhlasila som vážne. „Ale tentoraz musíš spievať so mnou. Zvládneš to?“

„Hej!“ vykríkol a odovzdane rozhodil rukami.

„Sľubuješ?“ pýtala som sa.

„Hej!“ Jeho nadšenie bolo nákazlivé, až som sa rozosmiala.

„Okej, Max,“ vyslovovala som pomaly. „Spievaj so mnou, dobre?“

Súkromnú prax muzikoterapeutky so zameraním na deti so špeciálnymi potrebami som otvorila už pred piatimi rokmi a Max bol jeden z mojich prvých klientov. Joya ho sem priviedla ako päťročného na odporúčanie logopedičky, lebo s ňou nerobil pokroky a odmietal hovoriť. Chodieval ku mne raz za týždeň. Čoskoro sa mi podarilo vymámiť z neho jednoslovné odpovede, potom vety a neskôr sme viedli plnohodnotný rozhovor. Teraz na našich stretnutiach spievame, tancujeme, jednoducho sa bláznime. Navonok sa zdá, že mu iba pomáham rozvíjať verbálne a motorické schopnosti, ale je za tým viac. Pomáha mu to socializovať sa, veriť ľuďom a otvoriť sa.

„Dobre, Max, teraz ma doplň,“ začala som. Zabrnkala som na gitare a zaspievala: „Volám sa Max a mám...“

„... hnedé vlasy!“ zachichotal sa Max. „Volám sa Max a mám hnedé vlasy!“

Zasmiala som sa. „Dobre.“ Zahrala som ďalší akord.

„Som taký pekný, že sa za mnou obzerajú všetky dievčatá,“ zaspievala som a zdvihla obočie.

Max sa až prehýbal od chichotu. Počkala som, kým sa vystrie. Vyhlásil: „Slečna Kate, to je také hlúpe!“

„Hlúpe?“ predstierala som zdesenie. „Ani náhodou. Budeš so mnou spievať alebo nie?“

„Zaspievajte to ešte raz, zaspievajte to ešte raz!“ opakoval Max.

Žmurkla som naňho. „Som taký pekný, že sa za mnou obzerajú všetky dievčatá,“ zopakovala som a brnkala na gitare.

Tentoraz to Max zaspieval, preto sme prešli na ďalší verš.

„Minulo mi desať, som starší od...“ spievala som.

„... brata!“ vykríkol, vypol hruď a ukázal desať prstov.

„Som starší od brata!“

„Trafil si, starec!“ Znova som zabrnkala a uzavrela verš.

„Ale najlepšie na mne je srdce zo zlata.“

Prestala som hrať a položila si ruku na srdce, kým Max spieval: „Ale najlepšie na mne je srdce zo zlata!“ Znova sa zachichotal a priložil si ruku k ústam. „Ale ja nemám srdce zo zlata!“ vykríkol pomedzi prsty. „Aj to je hlúpe!“

„Máš pravdu!“ súhlasila som. „Ale znamená to, že si veľmi milý chlapec, Max.“

Usmial sa a rozhodil rukami. „Aj vy ste milá, slečna Kate.“

Odložila som gitaru, aby som ho mohla objať. Dnes som jeho radostnú nevinnosť potrebovala väčšmi než on mňa. Ale nechcela som, aby to vedel. Na našich stretnutiach nešlo o mňa.

„Ďakujem, slečna Kate!“ vykríkol Max, stisol ma okolo pása a pritlačil si hlavu na moje plece. „Ľúbim vás!“

„Max, si výnimočný,“ odpovedala som a samu ma prekvapili slzy páliace v očiach. „Tento týždeň budeš mamičku poslúchať, dobre?“

„Áno, slečna Kate!“ pritakal veselo. Potom skočil k Joyi a objal ju.

„Ďakujem, Kate,“ usmiala sa na mňa, vstala zo stoličky a stisla syna. „Max, choď na chvíľu von, v čakárni je Dina. Ešte sa musím porozprávať s Kate.“

„Dobre!“ súhlasil Max. „Majte sa, slečna Kate!“ pozdravil ma a vyrútil sa z kancelárie. Dvere sa za ním zabuchli.

Obrátila som sa k Joyi. „Je všetko v poriadku?“

Usmiala sa. „Chcela som sa spýtať to isté. Dnes nevyzeráš vo svojej koži.“

Pokrútila som hlavou a v duchu som sa kárala za to, že mi súkromie narúša pracovný život. „Nie, je mi fajn, Joya,“ ubezpečila som ju. „Ale ďakujem za opýtanie.“

Pristúpila ku mne, v pohľade mala pochybnosti. „Klape vám to s Danom?“ vyzvedala sa.

„Je to skvelé,“ zahovorila som. Za posledných päť rokov sme sa s Joyou dobre spoznali. Bola slobodná mamička, ktorá sa z celej sily snaží vyjsť s peniazmi a urobí všetko pre to, aby mal jej syn čo najnormálnejší a najľahší život. Vedela, že ja takmer dvanásť rokov bojujem so smútkom, ktorý sa vo mne usadil po Patrickovej smrti, i to, že mám vážny vzťah s mužom, ktorého všetci v mojom okolí považujú za dokonalého.

„Tak je za tým niečo iné?“ vyzvedala ďalej.

„Naozaj, o nič nejde,“ odpovedala som príliš rýchlo, príliš veselo. Niečo sa jej mihlo v pohľade. „Nerob si o mňa starosti,“ dodala som čo najpresvedčivejšie. „Budem v poriadku.“

No len čo Joya s pochybovačným výrazom vzala Maxa za ruku a odišla, klesla som do kresla a vložila si hlavu do dlaní. Až o päť minút som sa prinútila otvoriť lekársku správu, v ktorej stálo: chronická anovulácia a primárna neplodnosť.

Dopísala som poznámky o dnešných klientoch a o dve hodiny som zamierila na Tretiu avenue do malého bistra Zidle’s na rohu Lexingtonskej a Štyridsiatej ôsmej, ktoré sme si s Danom za posledný rok obľúbili. Rezervovali sme si stôl na siedmu, a čím viac som sa blížila, tým rýchlejšie mi bilo srdce. Musím povedať Danovi o výsledkoch, o tom, že moje vaječníky to už zabalili. No čo ak cúvne? Od Patrickovej smrti je to prvý muž, s ktorým to myslím vážne. Po dlhom čase som sa rozhodla, že si niekoho pripustím k telu. Nemohla som premrhať život a byť znova sama.

Netušíš, čo na to Dan povie, pripomínala som si, keď som zabočila na Štyridsiatu ôsmu. O deťoch sme sa ešte vážne nerozprávali, okrem pár povrchných rečí na začiatku. Keď sme sa spoznali, práve mi minulo tridsaťosem rokov, preto som predpokladala, že moje biologické hodiny sa samy ozvú, ale napodiv mlčali. Hoci rozum mi vravel, že so stúpajúcim vekom bude čoraz ťažšie otehotnieť, domnievala som sa, že mám na deti kopu času. Ani vo sne by mi nenapadlo, že ešte pred štyridsiatkou sa moje šance rozplynú. Nebola som si na sto percent istá, že chcem byť mamou, ale uvedomila som si, že nie som pripravená zavrieť tieto dvere.

Čo ak na to nie je pripravený ani Dan?

Ocitla som sa pred vchodom do Zidle’s a mrkla na hodinky. Meškala som desať minút. V tej chvíli by som sa najradšej otočila a šla domov. Nemala by som radšej poslať Danovi esemesku s ospravedlnením, že som sa zdržala s klientom? Nech nám jedlo zabalia. Tak by som mala hodinu k dobru, aby sa ešte chvíľu nič nezmenilo.

„Kate?“

Z reštaurácie sa vynoril Dan s ustarosteným výrazom a moje zámery vyprchali ako bublinky zo sódovky.

„Och.“ Prinútila som sa do úsmevu. „Čau.“

„Prečo tu len tak postávaš?“ Pristúpil ku mne a položil mi ruku na plece. Hneď som sa cítila lepšie. Toto bol Dan. Dokonalý, blonďavý, s lieskovoorieškovými očami, rozumný, inteligentný, kamarátsky Dan, ktorý ma ľúbi. Všetko bude v poriadku. Neotočí sa mi chrbtom len preto, lebo moje vaječníky to už urobili.

Zhlboka som sa nadýchla. „Dan, musím ti niečo povedať.“

Čosi sa mu mihlo na tvári, ale potom sa usmial a pokrútil hlavou. „Tak najprv poďme dnu.“

„No...“ začala som.

„Povieš mi to, keď zasadneme k stolu, áno?“ Chytil ma za ruku a otočil sa, ani nepočkal na odpoveď. Vzdychla som si a podvolila sa mu.

„Prekvapenie!“ zadunel zbor hlasov vo chvíli, ako som vkročila dnu. Zalapala som po dychu a cúvla o krok. V tlmenom svetle vstupnej chodby do reštaurácie mi chvíľu trvalo, kým som zaregistrovala, že sú tu ďalší ľudia, ktorých som najviac milovala: sestra Susan s manželom Robertom a ich deti Sammie a Calvin, moja najlepšia kamarátka Gina s manželom Waynom a desiatka ďalších priateľov a známych. Prišiel aj Danov brat Will, jeho najlepší kamarát Stephen a hŕstka párov, s ktorými sme si občas vyrazili.

„Čo sa deje?“ obrátila som sa zmätene na sestru, ktorá, zdá sa, vždy vedela prísť záhade na koreň, hoci zároveň ma pri tom súdila. S úsmevom ukázala za mňa.

Pomaly som sa otočila k dverám. Dan kľačal na kolene. Udivene som zažmurkala a srdce sa mi rozbúšilo. „Ty ma žiadaš o ruku?“

Zasmial sa. „Vyzerá to tak.“ Z vrecka vytiahol tyrkysovú škatuľku, otvoril ju a ukázal mi ju. „Kate, vezmeš si ma?“

Naši priatelia sa roztlieskali a akoby sa zastavil čas. Nemo som civela na dokonalý prsteň od Tiffanyho. Na zlomok sekundy som si pomyslela, že sa líši – priveľmi líši – od starožitného zásnubného prsteňa, ktorý mi dal Patrick. Potom ma zaplavila vina. Nemala by som mať pred očami Patricka. Čo sa so mnou deje? Mala by som sa zaoberať tým, či poviem Danovi áno, hoci nepozná výsledky vyšetrenia. Na druhej strane, nemohla som ho odmietnuť pred toľkými ľuďmi.

Samozrejme, nechcela som povedať nie. Dan bol dokonalý. Vždy mi podržal dvere. Nikdy nezabudol poprosiť a poďakovať. Predstavoval typ muža, ktorého si pre svoju dcéru želá každá mama. Vlastne moja mama nikdy nepremeškala šancu pripomenúť mi, aké mám šťastie, že som ho stretla. Svadbu som síce nezvažovala, no bol to logický krok, nie? To ľudia robia, keď sa ľúbia.

„Kate?“ vrátil ma do reality Dan.

Obdarila som ho úsmevom a pulz sa mi zrýchlil. „Áno,“ vydýchla som. A potom, lebo očividne sa to patrí, som to zopakovala. „Áno, samozrejme, že áno.“ Takto to má byť, povedala som si v duchu, a srdce sa mi naplnilo citom. „Áno, vezmem si ťa, Dan,“ usmiala som sa naňho.

S výskotom vyskočil na rovné nohy, schytil ma do náručia a zatočil sa so mnou za piskotu a jasotu našich priateľov.

„Kate Waithmanová,“ vyhlásil, „so mnou budeš tá najšťastnejšia žena na svete.“

Smiala som sa s ním, keď mi na prst nastokol prsteň, zachytávajúci svetlo a rozmieňajúci ho na milióny iskierok.

„Ľúbim ťa, Kate,“ zašepkal a pritiahol si ma. Cez hučanie v ušiach som ho sotva počula.

Ďalšiu hodinu som sa cerila a smiala presne vtedy, keď som mala. Nejasne som vnímala, ako sa okolo nás motajú priatelia, spomínajú historky o nás, volajú nás „zlatý pár“, potľapkávajú Dana po chrbte a mňa bozkávajú na líca. Zopár ľudí vyhlásilo, akí sú radi, že robím v živote krok vpred, asi desiatka mi pripomenula, aký je Dan úlovok. Neušlo mi, ako naňho čašníčka pri bare párkrát žiadostivo hodila očkom, no, chvalabohu, on na to zrejme nedbal.

Susan mala plné ruky práce so svojimi hlučnými deťmi, Dan sa zamiešal medzi hostí a ku mne sa pridala Gina. Ona mi rozumela. Šesť rokov po smrti manžela Billa sa znova vydala a dodnes si pamätám, akú v duši prežívala búrku po tom, čo povedala áno. Balansovala medzi pocitom viny z toho, že kráča ďalej, a radosťou, že znova našla lásku, medzi opatrným optimizmom zo začiatku nového života a ľútosťou, že starý život definitívne odloží na odpočinok.

„Ako ti je?“ opýtala sa ma, podávajúc mi pohár šampanského.

„Fajn,“ pousmiala som sa. „Ďakujem.“

Rýchlo ma objala. „Neverím, že prenajal celú reštauráciu len preto, aby ťa požiadal o ruku pred priateľmi.“ Uškrnula sa a pokrútila hlavou. „To je chlap, čo?“

„Gina?“ oslovila som ju a chytila ju za ruku, aby neodišla.

„Myslíš, že by si ma Dan chcel vziať, aj keby som nemohla mať deti?“

„Čo?“ civela na mňa. „Kate, čo sa stalo?“

Oči mi zvlhli. „Dnes som bola u lekára.“ Roztraseným hlasom som zhrnula, čo mi povedal. „Je to v poriadku. Vyrovnám sa s tým,“ rýchlo som dodala pri jej ustarostenom pohľade. „Iba sa obávam o Dana.“

„Och, Kate.“ Mlčky ma objímala. „A chce deti?“ zisťovala po chvíli.

Pokrčila som plecami a odtiahla sa. „Neviem. Ešte sme o tom nehovorili.“

„Nehovorili?“ Neobviňovala ma, ale aj tak som mala pocit, že som urobila niečo zlé.

„Jednoducho sa nenaskytla vhodná príležitosť na podobnú debatu.“ Keď som to vyslovila nahlas, vyznelo to hlúpo. „Okrem toho, mala som mať deti s Patrickom,“ dodala som šeptom.

Gina sa na mňa chápavo pozrela. Hrýzla si spodnú peru. Poznala som ju dosť dobre na to, aby som vedela, že si hryzie aj do jazyka, len aby nevyhŕkla niečo nevhodné. Napokon to nevydržala: „A ty chceš deti?“

„Neviem. Ale nie som pripravená na suché konštatovanie, že ich nemôžem mať.“ Utrela som si oči, hoci mi netiekli slzy.

„To ani nikto netvrdí,“ povedala rozhodne. „Môžeš ísť na umelé oplodnenie. Alebo ti dieťa vynosí náhradná matka, ak máš zdravé vajíčka. Alebo adopcia. Existuje toľko možností. Ani nepomysli na to, že si bez šance.“

„Ďakujem,“ hlesla som.

„Čo sa týka Dana, mala by si mu to povedať,“ dodala.

„Ale to nič nezmení na jeho citoch k tebe. Ľúbi ťa. Teraz sa tým netráp, dobre? Užívaj si dnešok. No porozprávaj sa s ním, Kate. Mala by si byť schopná porozprávať sa s mužom, za ktorého sa chystáš vydať.“

„Viem. Porozprávam sa s ním. Nemala som to spomínať. Neboj sa.“ Odišla som s falošným úsmevom na tvári, skôr ako stihla odpovedať.

Najväčšmi ma však rozrušil príchod Patrickovej mamy.

„Kate!“ S výkrikom sa rútila ku mne a pevne ma objala. Voňala ako vždy, po škorici a múke. „Gina ma pozvala. Azda neprekáža, že som tu.“

„Samozrejme, že nie!“ Po Patrickovej smrti vzniklo medzi nami pevné puto, a keď nás pred deviatimi rokmi opustil aj jej manžel Joe, ešte viac sme sa zblížili. Patrick bol ich jediné dieťa a po Joeovom odchode som voči nej cítila istú zodpovednosť. Ale vychutnávala som si to, ľúbila som ju ako mamu. „Som taká rada, že si sa zastavila, Joan.“

„Kiežby som prišla načas!“ Prevrátila oči. „Zmeškala som vlak. Rozhodilo mi to celý časový plán!“

Joan žila v Glen Cove, mestečku na Long Islande, v dome, v ktorom Patrick vyrastal. Znepokojovalo ma, že v ňom žije sama, obklopená minulosťou. Ja som sa tri týždne po Patrickovom pohrebe radšej odsťahovala z nášho bytu v centre mesta. Nezniesla som tú prázdnotu. Vždy keď som prekročila prah dvier, podvedome som očakávala, že ho tam uvidím. Navyše, susedia sa začali sťažovať na môj krik. Niekedy som iba stála v obývačke, kričala a nedokázala prestať. Majiteľ zrejme skákal od radosti, keď som vypovedala zmluvu o prenájme.

„Nerob si starosti,“ chlácholila som ju. „Teraz si tu. Iba na tom záleží.“ Prekvapene som si uvedomila, že sa mi po lícach kotúľajú slzy. „Joan, mrzí ma to.“

„Čo ťa mrzí?“ Bezvýrazne na mňa hľadela.

„Ja... ja nechcem, aby si si myslela, že zabúdam na Patricka,“ smrkla som a utrela si oči. Chvíľu som sa vyhýbala jej pohľadu, potom som zdvihla zrak.

„Srdiečko,“ oslovila ma láskavo, „môžeš ísť ďalej. Mala by si to urobiť.“ Objala ma. „Poďme sa nadýchať čerstvého vzduchu, dobre?“ Vyviedla ma z reštaurácie, a keď sme sa ocitli za rohom, vybrala z kabelky vreckovku a podala mi ju. „Kate, srdiečko, prešlo takmer dvanásť rokov. Patrick by si želal, aby si bola šťastná. Viem, že je tam hore v nebi a usmieva sa na teba.“

Obe sme naraz vzhliadli nahor a uvažovala som, či si aj ona myslí, že mesto je dnes učupené pod klenbou mrakov, zahaľujúcou všetky hviezdy. Nebo bolo privysoko.

„Stále nosíš pri sebe tú mincu?“ opýtala sa takmer nečujne, keď som mlčala.

Prikývla som a vytiahla spod košele strieborný dolár. Bola to posledná vec, čo mi Patrick daroval, a pár mesiacov po jeho smrti som doň dala vyvŕtať dierku a navliekla som ho na dlhú retiazku.

Pousmiala sa. „Patrick veril v dobro vo vesmíre, Kate,“ povedala a dotkla sa mince. „Veril v lásku, osud a šťastie a chcel by, aby si to všetko našla. To sa spája s týmito mincami. Pamätaj na to. Chcel pre teba tú najžiarivejšiu budúcnosť, drahá.“

„Vieš, že ho nikdy neprestanem ľúbiť.“

„Viem,“ pritakala Joan a znova ma vrúcne objala. „Ale to neznamená, že už nemôžeš ľúbiť iného. Život ide ďalej. Si šťastná, srdiečko, však?“

Prikývla som.

„Potom robíš správnu vec,“ uzavrela to. „Môžeme sa vrátiť na párty. Rada by som sa zoznámila s tvojím snúbencom.“

Predstavila som Dana Joan a vypila ďalší pohár šampanského. Niekto naladil na jukeboxe pieseň Wonderful Tonight od Erica Claptona. Dan mi s úsmevom podával ruku. „Zatancujeme si, moja nádherná nastávajúca?“

Zaviedol ma na provizórny tanečný parket a naladili sme sa na jednoduchý rytmus, ako vždy.

„Patova mama je celkom milá,“ skonštatoval, keď sa k nám popridávali aj ostatné páry a rozhojdali sa v rytme hudby.

„Patrickova,“ opravila som ho. Dan mal nepríjemný zvyk volať môjho manžela prezývkou, ktorou ho nikto nikdy neoslovoval. „Áno, je skvelá. Som šťastná, že ju mám.“

„Iste,“ povedal. Po krátkej odmlke dodal: „Plánuješ zostať s ňou v kontakte?“

Odtiahla som sa. „Samozrejme.“ Keď mlčal, doplnila som: „Prečo by som nemala?“ Znelo to viac obranne, ako som chcela, preto som zmiernila svoje slová úsmevom.

Dan si ma pritiahol. „Domnieval som sa, že keď sa vezmeme, zahodíš minulosť za hlavu. Ale to nič. Je to milá žena.“

„Je to moja rodina, Dan. A vždy bude.“

„V poriadku,“ dodal Dan rýchlo.

Ale nebolo to v poriadku. Akoby bol Dan presvedčený, že robím niečo zlé. To ma nútilo zapochybovať, či nemá pravdu.

Len čo pieseň dohrala, Gina sa prikradla s ďalším pohárom šampanského, a kým sme zišli z parketu, vypila som ho na dva dúšky. S obavami na mňa pozrela. „Chceš sa porozprávať?“ opýtala sa. Vzala mi prázdny pohár a naznačila čašníkovi, aby priniesol ďalší.

„Ani náhodou,“ zamietla som. Bublinky mi už stúpali do hlavy.

„Ide o Joan?“ vyzvedala. „Alebo povedal niečo Dan?“

Prikývla som a letmo pozrela na snúbenca, tancujúceho s kolegami na pieseň YMCA. Ešte aj pri tom vyzeral super.

„Hej,“ pritakala som. Nenamáhala som sa s vysvetlením, bolo mi jasné, že Gina mi rozumie.

„Ak sa pýtaš, či robíš niečo zlé, odpoveď znie nie,“ chlácholila ma. Prišiel čašník s ďalším pohárom šampanského. Ten som už sŕkala oveľa pomalšie. Začínala sa mi krútiť hlava.

„Si si istá?“

„Iste,“ vyhlásila presvedčivo. „Joan je súčasťou tvojho života a vždy bude. Na tom rozhodne nie je nič zlé.“

„Okej.“

Ďalších pár hodín až do noci som do seba prevracala jeden pohár šampanského za druhým. So Sammie a s Calvinom som si zatancovala hlúpy tanček na pieseň Call Me Maybe, potom ich Susan zaviezla domov, aby ich uložila spať. Okolo desiatej som objala Joan na rozlúčku a naložila ju do taxíka s upozornením, aby mi zavolala, keď bezpečne dorazí domov. Potom som tancovala s Danom. Objímal ma a opakoval, že je najšťastnejší muž na svete.

Okolo polnoci pustil Danov kamoš skladbu Sweet Child O’Mine od Guns N’ Roses a odtiahol Dana tancovať s kamarátmi. Utiahla som sa k baru a započúvala sa do textu piesne. Hoci mi došlo, že refrén v skutočnosti nie je o dieťati, vyvolal vo mne myšlienky na bábätko.

Možno za to mohlo šampanské alebo fakt, že som sa cítila ako na rozkrútenom kolotoči, no zrazu mi napadlo, čo by sa stalo, keby sme sa s Patrickom pokúsili o dieťa. Čo ak by som vtedy otehotnela? Predtým, ako moje vaječníky vyvesili bielu vlajku? Teraz by malo jedenásť rokov. Navždy by so mnou ostal kus Patricka. Stislo mi hrdlo od ľútosti.

Pieseň dohrala a zazneli Rolling Stones. Dan sa ku mne priplichtil a objal ma. „Aj ja som šťastný,“ zašepkal a chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomila, že plačem a že moje ľútostivé slzy si pomýlil so slzami radosti.

Nechala som ho v tom, lebo som bola šťastná. Veľmi šťastná. Mnohí už nedostanú druhú šancu. A tak som ho vrúcne pobozkala, na čo Stephen a pár ďalších kamarátov zahvízdali. Odtiahla som sa a pozrela mu do očí.

„Ďakujem,“ povedala som vážne.

„Za čo?“ Usmial sa a pobozkal ma na čelo.

„Za to, že ma ľúbiš,“ pokračovala som. „Za to, že sa pri tebe cítim výnimočná, že si ma chceš vziať, že sa ma snažíš pochopiť a...“ zmĺkla som, lebo som zabudla, čo som chcela povedať.

Dan sa rozosmial. „Zdá sa, že tu niekto vypil priveľa šampanského.“ Pomohol mi vstať a ja som sa trochu zakolísala. Mal pravdu. „Vezmem svoju nádhernú nevestu domov a uložím ju do postele, čo povieš?“

„Ale ešte nie som nevesta,“ protestovala som, prekvapená, že moje slová plynuli vláčne ako sirup. „Ale hej. Jasné. Do postele.“

So smiechom ma vzal do náručia a po rozlúčke s kamošmi ma odviezol domov. Zaspala som mu na pevnej hrudi.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1

2