Francesca Haig

THE FIRE SERMON

Copyright © 2015 by De Tores Ltd.

Translation © 2016 by Martin Štulrajter

Cover layout design © HarperCollinsPublishers Ltd 2015

Cover illustration and title typography created by Alexandra Allden

Cover images © Shutterstock.com

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Fire Sermon (Gallery Books 2015)

preložil Martin Štulrajter.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii YOLI v roku 2016

ako svoju 862. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4598-3

Túto knihu venujem s láskou a s obdivom svojmu bratovi

Petrovi a sestre Clare. Ak viete, ako veľa pre mňa

znamenajú, nemalo by vás prekvapiť, že môj prvý román

je o súrodencoch.

PRVÁ KAPITOLA

Vždy som čakala, že si po mňa prídu v noci. Keď však šiesti jazdci pricválali na planinu, bola práve najhorúcejšia časť dňa.

Bol čas žatvy. Celá osada bola na nohách od včasného rána a všetci sa chystali pracovať do neskorého večera. Kontaminovaná pôda určená pre omegy nikdy nezaručovala slušnú úrodu. Vlani do nej silné dažde uvoľnili hrubú vrstvu popola po výbuchu. Koreňová zelenina vyrástla neduživá, ak vôbec. Celé polia zemiakov sa prepadli do zeme – našli sme ich drobné a scvrknuté päť stôp pod znečisteným povrchom. Pri ich vykopávaní sa utopil chlapec. Jama bola hlboká iba niekoľko metrov, no ílová stena povolila, a už nikdy z nej nevyšiel. Uvažovala som, že sa presťahujem inam, no všetky údolia boli zmáčané dažďom a v období hladu žiadna osada nevítala cudzích.

A tak som tam zostala celý ten bezútešný rok. Ostatní si rozprávali historky o období sucha, keď plodiny nevyrástli tri roky za sebou. Bola som vtedy iba dieťa, no aj ja som si pamätala mrciny vyhladovaného dobytka, čo sa plavili po prašných poliach na pltiach z vlastných kostí. Odvtedy už však uplynulo vyše desať rokov. Toto nebude také zlé ako roky sucha, utešovali sme sa, akoby sa slová opakovaním stali pravdou. Na jar sme pozorne sledovali steblá na pšeničných poliach. Skoré plodiny vyrástli silné a dlhé, obrovské mrkvy, ktoré sme vyhrabali v ten rok, sa stali predmetom veľavravného chichotu medzi tínedžermi. Na svojom malom políčku som nazbierala plné vrecko cesnaku a niesla som ho na trh v náručí ako dieťa. Počas celej jari som sledovala na spoločných poliach rásť pšenicu. Bola mocná a vysoká. Levanduľu za mojou chatrčou obletovali včely a police som mala plné jedla.

Zjavili sa uprostred žatvy. Prvý prišiel pocit. Keby som bola k sebe úprimná, cítila by som to už celé mesiace. Teraz som to však už vnímala zreteľne – zrazu sa vo mne zdvihla ostražitosť, akú by som nevedela vysvetliť nikomu, kto nebol jasnovidec. Cítila som, že sa niečo hýbe, ako keď mrak zatieni slnko alebo vietor mení smer. Vystrela som sa s kosou v ruke a zahľadela sa na juh. Skôr ako sa z opačného konca osady ozvali výkriky, už som bežala. Rozľahol sa výkrik, do zorného poľa vcválalo šesť jazdcov, a vtedy sa rozbehli aj ostatní – nebolo nezvyčajné, že alfy robili nájazdy na osady omeg a ukradli čokoľvek hodnotné. Ja som však vedela, po čo prišli. Takisto som vedela, že nemá zmysel utekať. Už šesť mesiacov bolo prineskoro dbať na matkino varovanie. Hoci som sa prikrčila k plotu a upaľovala k okraju osady posiatemu skalami, vedela som, že ma dolapia.

Schmatli ma, ani nespomalili. Jeden ma jednoducho v behu chytil za ruky a stratila som zem pod nohami. Udrel ma po zápästí a z ruky mi vyrazil kosu. Potom si ma prudko prehodil doluznačky cez prednú časť sedla. Kopla som do vzduchu, no zjavne som tým iba popohnala koňa, cválal ešte rýchlejšie. Natriasalo ma, narážala som doňho rebrami a bruchom a bolo to bolestivejšie ako údery. Na chrbte som pocítila silnú ruku, muž sa predklonil dopredu, aby popchol koňa, a pritlačil sa na mňa. Otvorila som oči, no hneď som ich zase zažmúrila, pretože ma privítal pohľad zdola na ubiehajúcu zem, po ktorej dupotali kopytá.

Keď sa zdalo, že už spomalíme, a odvážila som sa otvoriť oči, na chrbte som pocítila neúprosný hrot čepele.

„Máme rozkaz nezabiť ťa,“ prehovoril muž. „Tvoje dvojča povedalo, že ťa dokonca nesmieme ani omráčiť. Ak však budeš robiť problémy, bez váhania urobíme čokoľvek. Začnem tým, že ti odfiknem prst, a ver mi, že ani nezastavím koňa. Rozumieš, Cassandra?“ Pokúsila som sa prisvedčiť, no zmohla som sa iba na akési zadychčané zakrochkanie.

Cválali sme ďalej. Z neprestajného nadhadzovania a visenia dolu hlavou mi dvakrát prišlo zle – druhý raz som si s uspokojením všimla, že mužovi som ovracala koženú čižmu. Zaklial, zastavil koňa a zdvihol ma do vzpriamenej polohy. Okolo tela mi omotal lano a ruky mi priviazal k bokom. Keď som sedela pred ním, tlak v hlave poľavil a krv mi stiekla späť do tela. Lano sa mi zarezávalo do rúk, no aspoň som bola v stabilnej polohe, navyše ma pevne držal zozadu. Tak sme precestovali zvyšok dňa. Za súmraku, keď tma skĺzla cez obzor ako slučka, na chvíľu sme zastali a zosadli z koní, aby sme sa najedli. Druhý muž mi ponúkol chlieb, no zvládla som iba niekoľko hltov teplej, stuchnutej vody z fľaše. Potom ma zase zdvihli a posadili pred iného muža. Čiernou bradou ma pichal do zátylka. Cez hlavu mi pretiahol vrecko, no v tme to bolo aj tak jedno.

V diaľke som vnímala mesto – dávno predtým, ako cvengot kopýt naznačil, že sme na vydláždenej ceste. Cez vrecovinu, čo mi zakrývala tvár, začali prenikať záblesky svetla. Všade naokolo som cítila prítomnosť ľudí – bolo ich ešte viac než v Havene, keď sa konal trh. Odhadovala som, že sú ich tisíce. Cesta prudko stúpala, spomalili sme. Kopytá hlasno klopkali po dlažbových kockách. Zrazu sme zastali a podali ma – vlastne skôr hodili – ďalšiemu mužovi, ktorý ma, tackajúcu sa, vliekol niekoľko minút a často si robil prestávky, kým nám odomykali dvere. Zakaždým keď sme sa pohli ďalej, začula som, že dvere za nami zamkli. Každé škrípanie západky dosadajúcej na miesto bolo ako ďalšia facka.

Napokon ma zložili na čosi mäkké. Za sebou som začula kovový škripot, niekto vyťahoval nôž z pošvy. Skôr než som stihla vykríknuť, padlo zo mňa rozrezané lano, čo som mala ovinuté okolo tela. Ktosi mi šmátral rukami po krku, vzápätí mi strhli z hlavy vrecko, drapľavá vrecovina ma poškriabala na nose. Ležala som na nízkej priči v malej miestnosti. Cela. Nebolo tam nijaké okno. Muž, čo ma rozviazal, už za sebou zamykal kovové dvere.

Ležala som na posteli, ako ma tam hodili, v ústach som cítila blato a vývratky. Konečne som si dovolila plakať. Sčasti kvôli sebe, sčasti pre svoje dvojča a pre to, čo sa z neho stalo.

DRUHÁ KAPITOLA

Ráno som sa ako zvyčajne prebrala zo snov o ohni. S plynúcimi mesiacmi to boli jediné okamihy, keď som bola vďačná, že som uväznená v cele. Sivá miestnosť a dôverne známe neúprosné steny boli protikladom obrovského, hrôzostrašného výbuchu, o ktorom sa mi snívalo v noci.

Neexistovali nijaké písané záznamy či vyobrazenia výbuchu. Aký zmysel by malo o ňom písať alebo ho kresliť, keď bol vyleptaný do každého povrchu? Dokonca aj teraz, vyše štyristo rokov po tom, čo všetko zničil, bol viditeľný na každom rozdrvenom útese, spálenej planine či rieke zanesenej popolom. Na každej tvári. Stal sa z neho jediný príbeh, ktorý zem dokázala rozprávať, takže kto iný by ho zaznamenal? História písaná v popole a v kostiach. Hovorí sa, že pred výbuchom sa objavili kázne o ohni, o konci sveta. Oheň sám priniesol poslednú kázeň – po nej už žiadne neboli.

Väčšina tých, čo prežili, ohluchla a oslepla. Mnohí zostali sami – svoje príbehy mohli rozprávať iba vetru. A keby aj mali spoločníkov, nikto, kto prežil, by nedokázal verne opísať okamih, keď sa to stalo: zmenenú farbu oblohy, burácanie, ktoré všetko ukončilo. Tí, čo prežili, by pri úpornej snahe o jeho opis uviazli ako ja tam, kde sa končili slová a začínali zvuky.

Výbuch otriasol časom. V jedinom okamihu nezvratne rozčesol čas na predtým a potom. Teraz, o stáročia neskôr, v dobe po ňom, už nezostali nijaké svedectvá, nikto z tých, čo prežili. Iba jasnovidci ako ja ho mohli letmo zazrieť v okamihu pred prebudením, alebo keď nás na pol sekundy prepadol pri žmurknutí – záblesk, obzor horiaci ako papier.

Príbehy o výbuchu spievali iba bardi. Keď som bola dieťa, bard, čo prechádzal cez dedinu vždy na jeseň, spieval o iných národoch kdesi za morom, ktoré zoslali blesk z oblohy, a o radiácii počas dlhej zimy, ktorá nasledovala. Musela som mať osem či deväť rokov, keď sme so Zachom počuli na trhovisku v Havene staršiu bardku s postriebrenými vlasmi spievať tú istú melódiu, ale s inými slovami. Refrén o dlhej zime bol rovnaký, no nespomínala iné národy. Každá sloha, ktorú spievala, opisovala iba oheň, čo všetko pohltil.

Keď som potiahla otca za ruku a spýtala sa ho na to, len pokrčil plecami. Vraj existuje veľa verzií tej piesne. Čo na tom záležalo? Ak sa aj kedysi kdesi za morom nachádzali iné krajiny, podľa svedectiev námorníkov ich už nebolo. Občasné chýry o inom svete, o krajinách za morom, boli iba chýry – nebolo im treba veriť o nič väčšmi než chýrom o ostrove, kde omegy slobodne žili bez útlaku álf. Ak vás niekto počul špekulovať na túto tému, vyslúžili ste si verejné bičovanie alebo ste skončili v klade ako muž omega, ktorého sme raz videli v Havene, uväzneného pod spaľujúcim slnkom, až mu z úst visel jazyk ani šupinatý modrý jašter, zatiaľ čo ho strážili dvaja znudení vojaci Koncilu a z času na čas doňho kopli, aby sa presvedčili, či ešte žije.

Nepýtajte sa, hovorieval nám otec – na časy predtým, na iné svety ani na ostrov. Ľudia pred výbuchom kládli priveľa otázok, priveľa skúmali, a hľa, čo im to prinieslo. Terajší svet alebo všetko, čo sme o ňom kedy vedeli, bol takýto: zo severu, zo západu a z juhu ho obklopovalo more, na východe pustatina. A bolo jedno, odkiaľ prišiel výbuch. Dôležité bolo len to, že prišiel. Bolo to tak dávno a bol taký neznámy ako svet pred ním, ktorý zničil a z ktorého zostali iba ruiny a chýry.

Počas prvých mesiacov v cele mi občas dožičili oblohu. Vždy po niekoľkých týždňoch ma odprevadili v spoločnosti ďalších uväznených omeg na hradby, kde nás čakalo cvičenie a pár okamihov čerstvého vzduchu. Brali nás v skupinkách po troch a išiel s nami prinajmenšom rovnaký počet strážcov. Pozorne nás sledovali a držali nielen od seba, ale aj dosť ďaleko od cimburia s výhľadom na mesto pod nami. Počas prvej vychádzky som sa naučila, že sa nemám pokúšať priblížiť k iným väzňom, ba ani len hovoriť. Keď nás stráže odprevádzali hore z ciel, jeden z nich šomral na pomalé tempo väzenkyne so svetlými vlasmi, poskakujúcej na jednej nohe. „Išlo by to rýchlejšie, keby ste mi nevzali palicu,“ poznamenala. Keď jej neodpovedali, zagúľala na mňa očami. Nebol to ani úsmev, no bol to prvý náznak srdečnosti, odkedy som sa dostala do Hosťovských izieb. Po príchode na hradby som sa k nej pokúsila prikradnúť dosť blízko, aby som mohla šepkať. Bola som od nej ešte stále vyše troch metrov, keď ma schmatli stráže a pritlačili k múru tak silno, že som si oškrela lopatky o kameň. Keď ma strčili späť do cely, jeden z nich na mňa vyprskol: „Nerozprávaj sa s inými. Ani na nich nepozeraj, počuješ?“ S rukami za chrbtom som si ani nemohla zotrieť z líca jeho sliny. Ich teplo predstavovalo falošnú intímnosť. Tú ženu som už nikdy viac nevidela.

O mesiac, alebo ešte neskôr, som mala tretiu vychádzku na hradby, ktorá bola poslednou pre nás všetkých. Stála som pri dverách, aby si moje oči privykli na odblesk slnka na vyleštenom kameni. Vpravo odo mňa stáli dvaja strážcovia a potichu sa rozprávali. Asi šesť metrov po mojej ľavici sa o stenu opieral ďalší strážca a sledoval istého muža omegu. Usúdila som, že je v Hosťovských izbách dlhšie ako ja. Pokožku, kedysi isto tmavú, mal teraz popolavú. Ešte viac prezrádzali trhané pohyby rúk a neprestajne ševeliace pery, akoby mu nepriliehali na ďasná. Celý čas, čo sme boli hore, kráčal dopredu a dozadu na tom istom úseku hradby a ťahal za sebou pokrútenú pravú nohu. Napriek zákazu rozprávania som pravidelne počula, ako si počíta popod nos: Dvestoštyridsaťsedem. Dvestoštyridsaťosem.

Všetci vedeli, že mnohí jasnovidci zošaleli – vízie nám za tie roky odpálili myseľ. Vízie boli plameň a my sme predstavovali knôt. Ten muž nebol jasnovidec, no neprekvapovalo ma, že hocikto, koho držali dosť dlho v Hosťovských izbách, zošalel. Akú som teda mala šancu ja, keď som súčasne zápasila s víziami aj s tvrdými múrmi svojej cely? Napadlo mi, že o rok, o dva budem možno aj ja počítať kroky, akoby usporiadaný rad čísel mohol nastoliť poriadok v narušenej mysli.

Medzi mnou a kráčajúcim mužom bola ďalšia väzenkyňa, azda o niekoľko rokov staršia odo mňa, jednoruká žena s tmavými vlasmi a veselou tvárou. Bolo to už druhý raz, čo nás spolu vzali na hradby. Podišla som tak blízko k okraju hradieb, ako mi stráže dovolili, zahľadela som sa za pieskovcové cimburie a uvažovala, ako by som sa jej mohla prihovoriť alebo jej dať nejaké znamenie. Nevedela som sa dostať dosť blízko k okraju, aby som si mohla dobre obzrieť mesto rozprestierajúce sa pod pevnosťou na úbočí. Hradby clonili obzor, za ktorým som videla iba hory sfarbené diaľkou dosiva.

Uvedomila som si, že počítanie ustalo. Skôr než som sa otočila, aby som zistila, čo sa stalo, starší muž omega sa vrhol na ženu a chytil ju rukami pod krk. Jednou rukou sa nevedela brániť, ani nestihla včas vykríknuť. Stráže boli pri nich, keď som bola vzdialená ešte niekoľko metrov, a za niekoľko sekúnd ho od nej odtiahli, no už bolo neskoro.

Zatvorila som oči, aby som nevidela jej telo, ležiace doluznačky na dlaždiciach s hlavou vyvrátenou v neprirodzenom uhle. Jasnovidci však nenájdu úkryt za zatvorenými viečkami. V rozochvenej mysli som videla, čo iné sa udialo v tom istom okamihu, keď zomrela: v pevnosti tridsať metrov nad nami padol pohár s vínom, na mramorovej dlážke sa rozprskli červené črepy. Muž v zamatovom saku padol naznak, chvíľu sa dvíhal na kolená, no napokon zomrel s rukami na krku.

Potom už neboli nijaké vychádzky na hradby. Zavše sa mi zdalo, že počujem šialeného muža omegu kričať a trieskať do stien, no bolo to iba tlmené búšenie, tlkot v noci. Nikdy som nevedela, či to počujem naozaj, alebo to iba vnímam svojimi jasnovideckými zmyslami.

V mojej cele takmer nikdy nebola tma. Zo sklenej gule visiacej zo stropu sa šírilo bledé svetlo. Neprestajne svietila a vydávala tlmené bzučanie, také tiché, že som zavše rozmýšľala, či mi len nezvoní v ušiach. Prvé dni som ju nervózne sledovala, čakala som, že sa vypáli a zostanem v úplnej tme. Nebola to však sviečka ani olejová lampa. Svetlo, ktoré vyžarovala, bolo iné – chladnejšie a nechvelo sa. Sterilné svetlo zlyhalo iba raz za niekoľko týždňov, keď na okamih zablikalo a zhaslo, a ja som zostala v beztvarom čiernom svete. Nikdy to však netrvalo dlhšie než jednu či dve minúty. Svetlo sa zakaždým vrátilo, niekoľkokrát zažmurkalo ako niekto, kto sa prebúdza, a zase pokračovalo vo svojej nočnej hliadke. Postupne som vítala tie občasné poruchy. Bolo to jediné prerušenie neprestajnej žiary.

Domyslela som si, že to bude isto elektrina. Počula som historky – bolo to niečo ako mágia, kľúč k väčšine techniky z čias pred výbuchom. Nech to však bolo čokoľvek, už to tu nemalo byť. Všetky stroje, ktoré nezničil výbuch, odstránili ľudia, čo prežili, v čistkách, keď chceli zničiť posledné stopy po technike, čo spôsobila, že svet ľahol popolom. Všetky pozostatky z čias pred výbuchom boli tabu, no technika najväčšmi zo všetkého. A hoci boli tresty za porušenie tabu kruté, dodržiavanie zákona strážil sám strach. Nebezpečenstvá boli vpísané do povrchu nášho spáleného sveta a do pokrútených tiel omeg. Nepotrebovali sme nič iné, čo by nám to pripomínalo.

Tu však bolo zariadenie na elektrinu, viselo na strope v mojej cele. Nebolo to nič strašné ani mocné ako tie veci, o ktorých si šepkali ľudia. Nebola to zbraň ani bomba, dokonca ani voz, ktorý sa vedel pohybovať bez koňa. Iba sklená cibuľa, veľká ako moja päsť, čo žiarila hore v cele. Nevedela som od nej odtrhnúť zrak, od nezvyčajne jasného uzla v jej jadre. Bol prenikavo biely, akoby v ňom bola uväznená iskra zo samého výbuchu. Hľadela som na ňu tak dlho, že keď som zažmúrila oči, jej žiarivú formu som mala vypálenú v tme svojich viečok. Bola som fascinovaná a vydesená. V prvých dňoch som sa pod tým svetlom strhávala, akoby mohlo explodovať.

Keď som sledovala svetlo, nedesilo ma iba tabu – išlo aj o to, čo pre mňa znamenalo, že som jeho svedkom. Keby sa rozchýrilo, že Koncil porušuje tabu, došlo by k ďalšej čistke. Hrôza z výbuchu a techniky, čo ho spôsobila, bola stále príliš skutočná, príliš inštinktívna, aby sa s ňou ľudia vedeli zmierniť. Uvedomovala som si, že svetlo znamená doživotný trest – keď som ho videla, už nikdy mi nedovolia odísť.

Väčšmi než čokoľvek iné mi chýbala obloha. Cez úzky vetrací otvor tesne pod stropom odniekiaľ prenikal čerstvý vzduch, no ani len záblesk slnečného svetla. Plynúci čas som odratúvala podľa podnosov s jedlom dvakrát za deň, ktoré prichádzali cez štrbinu v spodnej časti dverí. S pribúdajúcimi mesiacmi od poslednej návštevy na hradbách som zistila, že si viem abstraktne vybaviť oblohu, no neviem si ju riadne predstaviť. Myslela som na historky o dlhej zime po výbuchu, keď bol vzduch taký zamorený popolčekom, že nikto celé roky nevidel oblohu. V tej dobe sa vraj rodili deti, ktoré nikdy nevideli oblohu. Zaujímalo ma, či v ňu verili; či predstavovať si oblohu bolo pre nich prejavom viery ako teraz pre mňa.

Počítanie dní predstavovalo jediný spôsob, ako si udržať zmysel pre čas, no ako ich počet rástol, boli to muky. Neodratúvala som ich s vyhliadkou, že ma pustia – čísla iba rástli a s nimi aj pocit vákua. Vznášala som sa v neurčitom svete tmy a izolácie. Po tom, čo sa skončili návštevy na hradbách, boli jediným pravidelným míľnikom návštevy Spovedníčky, ktorá prišla každé dva týždne, aby sa ma povypytovala na moje vízie. Povedala mi, že ostatné omegy sa nestretávajú s nikým. Pri pomyslení na Spovedníčku som si nebola istá, či im mám závidieť, alebo ich ľutovať.

Dvojčatá sa vraj začali objavovať v druhej a tretej generácii po výbuchu. Počas dlhej zimy nebolo nijakých dvojčiat – sotva sa vyskytli nejaké pôrody a iba málo novorodencov prežilo. Boli to roky roztavených tiel a nepodarených, nespoznateľných detí. Žilo veľmi málo ľudí a ešte menej ich bolo schopných reprodukcie. Zdalo sa nepravdepodobné, že ľudstvo bude ďalej existovať.

Spočiatku, pri úpornej snahe o obnovenie populácie, isto vítali nával dvojčiat s radosťou. Toľko detí – a tak veľa ich bolo normálnych! Vždy to bol jeden chlapec a jedno dievča, pričom iba jedno dieťa z dvojice bolo dokonalé. Nielen dobre sformované, ale aj silné a zdravé. Čoskoro však vyšla najavo osudná symetria – cena, ktorú bolo treba zaplatiť za každé zdravé dieťa, bolo jeho dvojča. Rodili sa v rôznorodých podobách: chýbali im končatiny, alebo ich mali zakrpatené, zavše aj znásobené. Chýbajúce oči, oči navyše, oči so zrastenými viečkami. To boli omegy, tieňové náprotivky álf. Alfy ich nazývali mutanti, hovorili, že sú jed, ktorý alfy vylúčili v maternici. Škvrnu výbuchu nebolo možné odstrániť, tak sa aspoň presunula na slabšie dvojča. Omegy niesli bremeno mutácií, a alfy zostali bez záťaže.

Nie však celkom. Zatiaľ čo rozdiely medzi dvojčatami boli viditeľné, spojenie medzi nimi nie. Puto napriek tomu vždy dalo o sebe vedieť, a to tým najnepopierateľnejším spôsobom. Spočiatku to ľudia zavrhovali ako zhodu okolností. Postupne však nevieru prevážila skutočnosť – telesné dôkazy. Deti sa rodili vo dvojiciach a vo dvojiciach aj zomierali. Nech boli kdekoľvek, a bolo jedno, ako sú ďaleko od seba – vždy keď niekto zomrel, zomrelo aj jeho dvojča.

Aj extrémna bolesť či vážne choroby postihli obe dvojčatá. Vysoká horúčka u jedného dvojčaťa čoskoro vyvrcholila aj u druhého; ak jedno dvojča omráčili, aj druhé upadlo do bezvedomia, nech bolo kdekoľvek. Menšie zranenia či choroby zjavne nepreklenuli rozdelenie, no stávalo sa, že dvojča sa s krikom zobudilo na silnú bolesť z rany druhého dvojčaťa.

Keď bolo zrejmé, že omegy sú neplodné, chvíľu sa predpokladalo, že vymrú. Predstavovali iba dočasnú pohromu, adaptáciu po výbuchu. Všetky generácie odvtedy však boli rovnaké: vždy sa rodili dvojčatá, jedna alfa a jedna omega. Iba alfy vedeli počať deti, no každé dieťa, ktoré sa im narodilo, prišlo na svet s dvojčaťom omegou.

Keď sme sa so Zachom narodili ako dokonalá dvojica, rodičia isto počítali a znovu prepočítavali – končatiny, prsty na rukách i na nohách. Kompletné. Nemohli tomu uveriť. Nikomu sa nepodarilo prekonať rozdiel medzi alfou a omegou. Nikomu. Nebolo nezvyčajné, že omega mala deformáciu, ktorá sa prejavila až neskôr – nohu, ktorá nerástla v rovnováhe s druhou; hluchotu, ktorá zostala v detstve nepovšimnutá; ruku, ktorá zakrpatela či zostala slabá. Takisto sa však všade šírili chýry o neveľkom počte tých, ktorých odlišnosť sa nikdy neprejavila telesne: o chlapcovi, ktorý sa zdal normálny, až kým s krikom nevybehol z chatrče niekoľko minút predtým, ako sa z ničoho nič zrútil strešný trám; o dievčati, ktoré plakalo nad ovčiarskym psom týždeň predtým, ako ho zrazil voz zo susednej dediny. Mutácia týchto omeg bola neviditeľná – boli jasnovidci. Boli vzácni – vždy iba jeden z niekoľkých tisícov, ak vôbec. Všetci poznali jasnovidca, čo každý mesiac prichádzal na trhovisko do Havenu, veľkého mesta po prúde rieky. Hoci omegy nemali povolený vstup na trhoviská álf, jeho roky tolerovali, keď sa schovával za štôsmi debničiek a kopami zhnitej zeleniny za stánkami. Keď som išla prvýkrát na trh, bol už starý. So zápalom sa venoval svojmu remeslu a pýtal si od farmárov bronzovú mincu za predpoveď počasia na ďalší rok alebo za to, že obchodníkovej dcére prezradí, za koho sa nakoniec vydá. Vždy však bol zvláštny – neprestajne si šomral popod nos, akoby odriekal nejaké nekonečné zaklínadlo. Raz, keď sme okolo neho prechádzali so Zachom a s otcom, jasnovidec zvrieskol: „Oheň. Večný oheň.“ Majiteľov stánkov naokolo ani nemyklo – tie záchvaty boli zrejme bežné. Taký bol osud väčšiny jasnovidcov: výbuch si prepálil cestu cez ich myseľ, keďže boli nútení znovu ho prežívať.

Neviem, kedy som si prvýkrát uvedomila svoju odlišnosť, no bola som dosť stará na to, aby som vedela, že ju musím skryť. V útlom veku som sa o to nestarala rovnako ako rodičia. Ktoré dieťa sa nebudí s krikom zo zlého sna? Trvalo mi dlho, kým som pochopila, že na mojich snoch je niečo iné. Zhodnosť mojich snov o výbuchu. Snívalo sa mi o búrke, ktorá prišla až nasledujúcej noci. Podrobnosti a scény v mojich snoch ďaleko presahovali moje skúsenosti z dediny s asi štyridsiatimi domami zhrčenými okolo studne s kamennou obrubou a zelene v strede. Nepoznala som nič iné okrem nášho plytkého údolia, domov a drevených stodôl zoskupených asi tridsať metrov od rieky, dosť vysoko, aby sa vyhli záplavám, ktoré každú zimu premočili polia úrodným ílom. Moje sny však boli plné neznámych krajín a cudzích tvárí. Pevností, ktoré sa týčili desaťkrát vyššie než náš domček s drsnými, pieskom vyšúchanými dlážkami a nízkymi stropmi s trámami. Mestá s ulicami širšími než rieka, plné davov.

Kým som dosiahla vek, aby som sa nad tým čudovala, bola som zároveň dosť stará, aby som si uvedomila, že Zach každú noc pokojne prespí. V spoločnej postieľke som sa naučila ticho ležať a upokojiť rozrušený dych. Keď sa vízie zjavili za dňa, najmä dunivý záblesk výbuchu, naučila som sa nevykríknuť. Prvýkrát, keď nás otec vzal po prúde rieky do Havenu, spoznala som preľudnené trhovisko zo svojich snov, no keď som si všimla, že Zach váha a chytil otca za ruku, napodobnila som bratov vyjavený pohľad.

A tak naši rodičia čakali. Ako všetci rodičia, zhotovili pre nás iba jednu postieľku, čakali totiž, že pošlú jedno dieťa preč, len čo nás rozdelia a odstavia. Keď sme aj vo veku troch rokov zostali tvrdohlavo spojení, otec zhlobil dve väčšie postele. Hoci bol náš sused Mick v celom údolí známy ako zručný tesár, tentoraz ho otec nežiadal o pomoc. Postele vyrobil sám, takmer potajomky na malom dvore pod oknom do kuchyne, obohnanom múrmi. V nasledujúcich rokoch, vždy keď moja naklonená, nepodarená posteľ zavŕzgala, spomenula som si na výraz na otcovej tvári, keď dovliekol postele do izby a dal ich od seba čo najďalej, nakoľko mu to dovolili steny v úzkej miestnosti.

Mama s otcom sa s nami už ani poriadne nerozprávali. Nastali roky sucha, keď bolo všetko na prídel a mne sa zdalo, že aj slov je nedostatok. V našom údolí, kde nízko položené polia zvyčajne každú zimu zaplavila voda, sa rieka scvrkla na malátny pramienok a obnažené dno na oboch stranách popraskalo ako starý porcelán. Dokonca ani v našej zámožnej dedine nebolo ničoho nazvyš. Prvé dva roky bola úroda úbohá a na tretí rok rastliny bez dažďa nevzišli vôbec. Museli sme žiť z ušetrených mincí. Vysušené polia boli samý prach. Časť dobytka zdochla – nedalo sa kúpiť krmivo pre zvieratá, nepomohli ani mince. Šírili sa chýry o hladujúcich ľuďoch na východe. Koncil poslal do všetkých dedín hliadky, aby ich chránili pred vpádmi omeg. V lete obohnali Haven a väčšinu väčších alfských miest múrom. Jediné omegy, ktoré som však za tie roky zahliadla, boli tie, čo prechádzali okolo našej dediny cestou do útulkov. Vyzerali príliš vyziabnuto a vyčerpane, aby niekoho ohrozovali.

Hliadky zostali aj po skončení sucha. Ani ostražitosť našich rodičov sa nezmenila. Striehli aj na ten najmenší rozdiel medzi mnou a Zachom, chopili sa ho a rozpitvali ho. Keď sme obaja dostali zimnicu, začula som dlhé debaty rodičov o tom, kto ochorel prvý. Mala som asi šesť alebo sedem rokov. Cez podlahu na našej izbe som z kuchyne pod nami počula, ako otec hlasno trvá na tom, že som noc predtým očervenela – o dobrých desať hodín skôr, než sme sa obaja so Zachom v dokonalom súlade zobudili s horúčkou.

Vtedy som si uvedomila, že otcova opatrnosť v našej prítomnosti je vlastne nedôvera, nie notorická nevrlosť, a mamina neprestajná všímavosť niečo iné ako materská oddanosť. Zach zvyčajne celý deň chodil otcovi za pätami, od studne na pole a do stodoly. Keď sme trochu podrástli a otec začal byť v našej prítomnosti popudlivý a ostražitý, s krikom odháňal Zacha, aby sa vrátil domov. Zach si však napriek tomu našiel výhovorky, aby mohol za ním chodiť. Keď otec zbieral drevo z húštin proti prúdu rieky, Zach ma tam vzal na huby. Keď otec žal kukuricu na poli, Zacha zrazu posadlo nadšenie, že opraví pokazenú bránu na susednú pastvinu. Udržiaval si bezpečný odstup, no prenasledoval otca ako zvláštne stratený tieň.

Keď sa rodičia o nás v noci rozprávali, zažmúrila som oči, akoby som tým mohla vytesniť hlasy prenikajúce cez podlahové dosky. Z postele pri protiľahlej stene som počula Zachov nenáhlivý dych, zľahka sa pohol. Nevedela som, či spí, alebo sa iba pretvaruje.

„Videla si niečo nové.“

Očami som blúdila po sivom strope cely, aby som sa vyhla Spovedníčkinmu pohľadu. Vždy kládla také otázky – vyslovila ich nevýrazne, ako oznamovaciu vetu, akoby už všetko vedela. Pravdaže, nikdy som si nemohla byť istá, že to tak nie je. Sama som poznala, aké to je letmo zachytiť myšlienky iných ľudí alebo sa zobudiť na spomienky, ktoré nepatrili mne. Spovedníčka však nebola iba jasnovidka, svoju moc používala vedome. Zakaždým keď vošla do cely, cítila som, ako jej myseľ obkolesila moju. Vždy som sa s ňou odmietala rozprávať, no nikdy som si nebola istá, nakoľko sa mi darí zatajovať.

„Iba výbuch. Stále to isté.“

Roztvorila a zase zopla ruky. „Povedz mi niečo, čo si mi nepovedala už dvadsaťkrát predtým.“

„Niet čo. Iba výbuch.“

Skúmala som jej tvár, no neprezrádzala nič o tom, čo vie. Vyšla som z praxe, pomyslela som si. Som pridlho uväznená v cele, odrezaná od ľudí. A tak či onak, Spovedníčka bola nepreniknuteľná. Usilovala som sa sústrediť. Tvár mala takmer rovnako bledú ako ja po dlhých mesiacoch v cele. Vypálená značka svietila na jej tvári akosi nápadnejšie než na iných, pretože jej ostatné črty boli veľmi vyrovnané. Pokožku mala hladkú ako okruhliak z rieky, okrem stiahnutej červenej vypálenej značky, čo jej vraštila stred čela. Bolo ťažké odhadnúť jej vek. Pri letmom pohľade by ste si mohli myslieť, že je rovnako stará ako ja a Zach. Mne sa však zdala o niekoľko desiatok rokov staršia – na príčine bol jej prenikavý pohľad, schopnosti, ktoré sotva dokázala zakryť.

„Zach si želá, aby si mi pomohla.“

„Tak mu povedz, nech príde sám. Nech ma príde navštíviť.“

Spovedníčka sa zasmiala. „Stráže mi hovorili, že si na začiatku niekoľko týždňov kričala jeho meno. Ešte aj teraz, po troch mesiacoch si presvedčená, že príde?“

„Príde,“ odvetila som. „Napokon príde.“

„Zdá sa, že si si tým istá,“ poznamenala. Mierne naklonila hlavu.

„Určite chceš, aby prišiel?“

Nikdy by som jej nevedela vysvetliť, že to nie je otázka chcenia – o nič väčšmi, ako chce rieka tiecť dolu prúdom. Ako som jej mohla vysvetliť, že Zach ma potrebuje, aj keď som uväznená v cele?

Pokúsila som sa zmeniť tému.

„Popravde neviem, o čo ti ide,“ vyriekla som. „Čo sa nazdávaš, že dokážem urobiť?“

Prevrátila oči. „Cass, si ako ja. Čo znamená, že viem, čoho si schopná, aj keď to nepriznáš.“

Skúsila som strategický ústupok. „Bolo to častejšie. Výbuch.“

„Žiaľ, pochybujem, že nám môžeš poskytnúť nejaké cenné informácie o niečom, čo sa odohralo pred štyristo rokmi.“

Cítila som, ako sonduje mysľou na okraji mojej mysle. Bolo to, akoby sa mi tela dotýkali cudzie ruky. Pokúsila som sa napodobniť jej nepreniknuteľnosť, uzavrieť svoju myseľ.

Spovedníčka sa oprela. „Porozprávaj mi o ostrove.“

Hovorila ticho, no musela som skryť šok, že do mňa tak ľahko prenikla. Ostrov som začala vidieť iba v posledných týždňoch, od poslednej vychádzky na hradby. Po prvých snoch som pochybovala, váhala som, či tie letmé obrazy mora a oblohy nie sú skôr výplody fantázie ako vízie. Iba denné snenie o otvorenom priestranstve, protiklad k zúženiu mojej každodennej reality medzi štyri sivé steny, úzku posteľ a jednu stoličku. Vízie však prichádzali príliš pravidelne a boli priveľmi podrobné a zhodné. Vedela som, že to, čo som videla, je skutočné, rovnako ako som vedela, že o tom nikdy nesmiem prehovoriť. Teraz, v tom arogantnom tichu v miestnosti, sa aj môj dych zdal hlasný.

„Vieš, aj ja som ho videla,“ povedala mi. „Porozprávaj mi o ňom.“

Keď sondovala mysľou v mojej mysli, zostala som ako obnažená. Bolo to, ako keď som sledovala otca pri sťahovaní králika z kože – ten okamih, keď ju stiahol a celé vnútro zostalo odhalené.

Skúsila som si nepriedušne uzavrieť myseľ okolo scén z ostrova: mesto ukryté v kráteri sopky, domy šplhajúce sa jeden za druhým po strmých úbočiach. Na všetky strany sa rozprestierala neúprosná sivá voda, prerušovaná vytŕčajúcimi ostrými skaliskami. Všetko som to videla ako v nočných snoch. Usilovala som sa predstaviť si, že držím jeho tajomstvo v ústach, rovnako ako ostrov v lone krátera varoval tajné mesto.

Vstala som so slovami: „Nie je žiadny ostrov.“

Aj Spovedníčka vstala. „Radšej dúfaj, aby to tak bolo.“

Ako sme rástli, Zach nás začal sledovať rovnako pozorne ako rodičia. Až kým nás nerozdelili, každý deň bol preňho ďalším dňom s tieňom podozrenia, že je možno omega – ďalším dňom, čo nemohol zaujať svoje právoplatné miesto v spoločnosti álf. Preto, kým sme neboli rozdelení, obaja sme prebývali na okraji života v dedine. Zatiaľ čo iné deti chodili do školy, my sme sa spolu učili za kuchynským stolom. Keď sa deti hrali pri rieke, my sme sa hrali iba jeden s druhým, alebo sme išli s odstupom za ostatnými a napodobňovali ich hry. Držali sme sa od nich so Zachom dostatočne ďaleko, aby na nás nekričali a nehádzali do nás kamene, takže sme počuli iba útržky riekaniek, čo spievali. Neskôr doma sme sa ich pokúšali napodobniť a medzery sme si vypĺňali vlastnými vymyslenými slovami a veršami. Existovali sme vo svojej malej sfére podozrenia. Pre zvyšok dedinčanov sme boli objektom zvedavosti a neskôr otvorených prejavov nepriateľstva. Časom šepot susedov prestal byť šeptom a stali sa k z neho pokriky: „Jed! Monštrá! Podvodníci!“ Nevedeli, ktorý z nás je nebezpečný, preto nás nenávideli oboch rovnako. Vždy keď sa v dedine narodili ďalšie dvojčatá, a potom ich rozdelili, náš nerozdelený stav bol čoraz podozrivejší. Naši susedia poslali syna omegu Oskara, ktorému sa ľavá noha končila v kolene, preč vo veku deväť mesiacov, aby sa oňho starali príbuzní omegy. Často sme prechádzali okolo druhého dvojčaťa, malej Meg, ktorá sa sama hrala na oplotenom dvore ich domu.

„Jej dvojča jej určite chýba,“ povedala som Zachovi, keď sme prechádzali okolo Meg a sledovali, ako apaticky obhrýza hlavu malého dreveného koníka.

„Iste,“ utrúsil. „Stavím sa, že je zronená, že sa už nemôže deliť o svoj život s príšerou.“

„Aj jemu dozaista chýba rodina.“

„Omegy nemajú rodinu,“ zopakoval známe slová na jednom z plagátov Koncilu. „Bezpochyby vieš, čo sa stane s rodičmi, ktorí sa pokúsia nechať si svoje omegovské deti.“

Počula som tie historky. Koncil neprejavil žiadnu milosť voči občasným prípadom, keď rodičia odmietli oddeliť dvojčatá a pokúsili sa nechať si obe. Rovnako to bolo aj v zriedkavých prípadoch, keď sa zistilo, že alfy majú pomer s omegami. Hovorilo sa o verejnom bičovaní aj o horšom. Väčšina rodičov sa však ochotne zriekla svojich detí omeg, túžili sa zbaviť degenerovaného potomstva. Koncil učil, že dlhotrvajúca blízkosť omeg je nebezpečná. Keď na nás susedia prskali, že sme jed, skrývalo sa v tom opovrhnutie aj strach. Omegy bolo treba vypudiť zo spoločnosti álf, tak ako dvojča alfa zo seba vypudilo jed v maternici. Napadlo mi, že to je jediné, od čoho boli omegy ušetrené. Keďže sme nemohli mať deti, aspoň nikdy nezažijeme to, že pošleme dieťa preč.

Vedela som, že sa blíži čas, keď ma pošlú preč, a že moje zatajovanie sa iba odďaľuje nevyhnutné. Dokonca som začala rozmýšľať, či je moja súčasná existencia – neprestajné pozorovanie zo strany rodičov a ostatných dedinčanov – v niečom lepšia než vyhnanstvo, ktoré muselo nutne nasledovať. Zach jediný chápal môj zvláštny, ťažko postrehnuteľný život, pretože sa oň so mnou delil. Celý čas som však na sebe cítila jeho pokojné tmavé oči.

Hľadala som si menej ostražitú spoločnosť, a tak som chytila tri červené chrobáky, ktoré sa vždy zhromažďovali pri studni. Chovala som ich vo fľaši na parapete, tešila som sa, keď som ich videla liezť hore-dolu a počula tlmený trepot ich krídel o sklo. O týždeň nato som našla najväčšieho z nich prišpendleného o drevený parapet, jedno krídlo mal odtrhnuté a donekonečna sa krútil okolo osi z vlastných čriev.

„Bol to experiment,“ poznamenal Zach. „Chcel som vyskúšať, dokedy tak vydrží žiť.“

Povedala som o tom rodičom. „On sa len nudí,“ odvetila matka.

„Privádza ho do šialenstva, že nie ste v škole, ako by ste mali byť.“ Naďalej však okolo nás krúžila nevyslovená pravda ako prišpendlený chrobák: do školy by smel chodiť iba jeden z nás.

Chrobáka som sama rozpučila podpätkom, aby som ukončila jeho krúživé utrpenie. Večer som odniesla fľašu s dvoma zvyšnými chrobákmi k studni. Keď som zložila poklop a naklonila fľašu, zdráhali sa vyjsť von. Vylákala som ich steblom trávy a opatrne som ich preniesla na kamennú obrubu, na ktorej som sedela. Jeden sa pokúsil o krátky let, po ktorom mi pristál na holej nohe. Chvíľu som ho tam nechala sedieť, a potom som doňho jemne fúkla, aby odletel.

Zach večer uvidel prázdnu fľašu pri mojej posteli. Ani jeden z nás nič nepovedal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA