Julianne Donaldson

EDENBROOKE

Copyright © 2012 by Julianne Clawson Donaldson

Translation © 2015 by Lucia Lukáčová

Cover photo © Lisa Kimmell/Stone/Getty Images

and Shutterstock Images

Design © Heather G. Ward

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Edenbrooke

(Shadow Mountain, 2012) preložila Lucia Lukáčová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 840. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4537-2

S priazneným dušiam

Kapitola 1

Anglicko, Bath v roku 1816

Z myšlienok ma vytrhol starý dub. Zvedavo som vkročila pod jeho košatú korunu. Niečo ma nabádalo pozrieť sa hore. Vietor sa opieral do zelených listov. Krútili sa na stonkách sem a tam. Pri pohľade na ne som si náhle uvedomila, ako dávno som sa nekrútila. Zastala som pod konármi a rozmýšľala, kedy sa ma naposledy zmocnila túžba zatočiť sa.

Vtom sa ku mne prikradol pán Whittles.

„Slečna Daventryová, aké milé prekvapenie!“

Zháčila som sa a horlivo som sa rozhliadala, no tetu Améliu som nikde nevidela. Zrejme pokračovala chodníkom ďalej, kým som sa kochala v tieni stromu.

„Pán Whittles! Ja... nepočula som vás prichádzať.“ Zvyčajne som mala jedno ucho nastražené, aby mi jeho prenasledovanie neuniklo. Ale strom ma pripravil o všetku bdelosť.

Žiaril šťastím. Uklonil sa tak hlboko, až mu zapraskala vesta. Široká tvár sa mu leskla od potu. Rednúcu šticu mal prilepenú k hlave. Mal dvakrát toľko rokov ako ja a bol taký obludný, že som ho nemohla vystáť. Najväčšmi ma na ňom odpudzovali ústa. Nedokázala som však od nich odtrhnúť zrak. Keď rozprával, na perách sa mu tvorila vrstva slín, ktoré sa mu zberali v kútikoch úst.

Premáhala som sa, aby mi na ne nepadol pohľad, keď hovoril: „To máme ale utešené ráno, však? Priam sa mi žiada zanôtiť Ó, aké nádherné ránko, ó, aký krásny sen, ó, aká krásna dáma, čo mi priniesol tento deň.“ Uklonil sa, akoby čakal za svoj výkon potlesk. „Ale rád by som sa s vami podelil o čosi skvostnejšie, než je táto pieseň. Napísal som novú báseň. Iba pre vás.“

Vykročila som smerom, ktorým sa mi zrejme stratila z dohľadu teta Amélia. „Pán Whittles, teta by si istotne s radosťou vypočula vašu poéziu. Nebude ďaleko, dobehneme ju.“

„Ale, slečna Daventryová, dúfal som, že poéziou urobím radosť vám.“ Pristúpil ku mne bližšie. „Azda sa vám moje básne nepáčia?“

Schovala som si ruky za chrbát, aby sa ma nemohol dotknúť. Už sa mu to predtým podarilo, a bolo to priam odporné. „Bojím sa, že k poézii neprechovávam takú lásku ako teta...“ Obzrela som sa ponad plece a vydýchla si od úľavy. Na chodníku som zbadala tetu Améliu, ako sa po mňa náhlivo vracia. Teta sa nikdy nevydala, no robila mi vynikajúce garde, čo som si naplno uvedomila až v tomto okamihu.

„Marianna! Kde si sa stratila? Ach, to ste vy, pán Whittles? Z diaľky som vás nespoznala. Viete, oči mi už neslúžia ako kedysi...“ Radostne sa naňho usmiala. „Prišli ste s novou básňou? Viete dobre, ako obdivujem vašu tvorbu... Ste majster slova!“

Teta by bola pánu Whittlesovi dokonalou partnerkou. Pre slabý zrak prehliadala všetky jeho odpudivé črty. A keďže mala viac vlasov než dôvtipu, jeho nezmysly ju nevyvádzali z miery tak ako mňa. Pravdupovediac, už dlhšie som sa snažila presmerovať pozornosť pána Whittlesa na tetu, no zatiaľ bez väčšieho úspechu.

„Áno, vlastne mám novú báseň.“ Z vrecka kabáta vytiahol útržok papiera a láskyplne ho vyhladil. Jazykom si prebehol po perách. Objavila sa na nich obrovská slina. Bránila som sa zo všetkých síl, no nedalo sa odtrhnúť od nej zrak. Pohojdávala sa na pere a neodpadla, ani keď začal čítať.

„Slečna Daventryová nie je sen. Stojí tu predo mnou skutočná, s očami sťa stromu peň. Ani zelené, ani jasnohnedé, sú okrúhle a ako morí tieň.“

Uhla som pohľadom od hompáľajúcej sa sliny. „Pekné prirovnanie... Oči vo farbe mora... Častejšie sú však sivé než žiarivo modré. Väčšmi by sa mi páčila báseň o sivých očiach.“ Anjelsky som sa naňho usmiala.

„Á-áno, isteže. Už toľko ráz som si vravel, že vaše oči sú vskutku sivé.“ Na okamih zvraštil obočie. „A mám to! Doplním tam za búrky morí tieň. Isto viete, že v búrke sa more pomerne často javí ako sivé. Taká zmena je hotová raz-dva, nebudem musieť báseň prepisovať ako posledné razy.“

„Ste hlavička,“ precedila som pomedzi zuby.

„Myslí vám to, pán Whittles,“ pritakala teta Amélia.

„Ale báseň ešte pokračuje. Slečna Daventryová nie je sen. O vlasoch jej nôtim pieseň. Ligocú sa v svetle sviece, sťa jantár sú, sťa zlata vrece.“

„Výborne,“ zvolala som. „Nenapadlo by mi, že mám vlasy ako jantár.“ Pozrela som sa na tetu. „Čo myslíš, teta Amélia? Prišlo ti to niekedy na um?“

Naklonila hlavu nabok. „Nie, ani raz.“

„Vidíte? Mrzí ma, že s vami nemôžem súhlasiť, pán Whittles, ale domnievam sa, že je nutné, aby sa z vášho pera rodili len dokonalé diela.“

Prikývol. „Bolo by pre vás prijateľnejšie, ak by som farbu vašich vlasov prirovnal k farbe môjho koňa?“

„Áno.“ Z hrude sa mi vydral vzdych. „To by bolo rozhodne výstižnejšie.“ Táto hra ma začínala unavovať. „Možno by ste mali ísť domov a báseň ihneď prepísať.“

Teta zdvihla ukazovák. „Často si vravievam, že máš vlasy ako med...“

„Med! Áno, to je ono!“ Odkašľal si. „Ligocú sa v svetle sviece, sťa z lúk med sú, sťa zlata vrece.“ Vlhké pery roztiahol do širokého úsmevu.

Sťažka som preglgla. Ako sa môže jednému človeku tvoriť toľko slín?

„Teraz je to dokonalé. V piatok prednesiem báseň na večierku u Smithovcov.“

Zdesila som sa. „Ach, len to nie, pán Whittles, to nie je vhodné! Krásnu báseň, ako je táto, treba nosiť v srdci.“ Načiahla som sa za papierom. „Mohli by ste mi ju venovať, prosím?“ Váhal, no napokon mi papier vložil do dlane.

„Ďakujem,“ povedala som s nepredstieranou vďačnosťou.

Teta Amélia sa spýtala pána Whittlesa, ako sa vodí jeho matke. Obrátil sa mi žalúdok, keď začal vykresľovať jej hnisajúcu nohu. To už bolo na mňa priveľa. Potrebovala som prísť na iné myšlienky, a tak som sa vzdialila a kochala sa pohľadom na dub, ktorý ma už raz upútal.

Bol majestátny a prebúdzal vo mne túžbu po vidieku. Listy sa vo vánku krútili, čo ma opäť priviedlo k otázke, ktorá zastavila moje kroky. Kedy som sa naposledy zakrútila?

Kedysi som sa ustavične točila. Keby o tomto zvyku vedela stará mama, istotne by nebola nadšená. Ale patril ku mne ako nekonečné vysedávanie v sade s knihou v ruke či potulky po okolí v konskom sedle.

Naposledy som sa točila pred štrnástimi mesiacmi. Pred štrnástimi mesiacmi som v najväčšom žiali opustila domov a ocitla som sa predo dvermi starej mamy v Bathe. Otec zmizol kdesi vo Francúzsku, aby sa so zármutkom vyrovnal po svojom.

Štrnásť mesiacov. O celé dva mesiace dlhšie vydaná napospas tomuto zatuchnutému mestu! Dúfala som, že rok žiaľu v odlúčení bude dostatočný trest. A tak som pred dvoma mesiacmi, na výročie mamičkinho odchodu z tohto sveta, celý deň vyčkávala na otcov návrat. Dokola som si predstavovala, ako začujem klopanie na dvere a ako mi od šťastia poskočí srdce. Predstavovala som si, ako letím otvoriť dvere. Predstavovala som si, ako sa na mňa usmieva, keď mi oznamuje, že si po mňa prišiel a ideme domov.

Ibaže toho dňa pred dvoma mesiacmi sa neukázal. Pri plameni sviečky som presedela na posteli celú noc. Načúvala som, či sa neozve klopanie na dvere, ktoré by ma vyslobodilo zo zlatej klietky. Svitalo. Na dvere nikto nezaklopal.

Vzdychla som si a pozrela som nahor na tancujúce zelené lístie. Už dlho som nemala dôvod zatočiť sa. Azda sa v sedemnástich rokoch nenájde dôvod na radosť? To bude vskutku závažný problém...

„Tečie...“ Hlas pána Whittlesa ma vrátil naspäť do reality. „Stále z nej tečie hnis.“

Teta Amélia mierne ozelenela. Dlaň v rukavičke jej vystrelila k ústam. Rozhodla som sa, že je čas zasiahnuť. Schmatla som ju pod pazuchu. „Stará mama sa už istotne strachuje,“ vyhŕkla som. „Prosím, ospravedlňte nás,“ povedala som pánu Whittlesovi.

„Ale isteže, isteže,“ odvetil a uklonil sa. Vesta mu hlasito zapraskala. „Dúfam, že sa čoskoro opäť stretneme, slečna Daventryová. Trebárs na kolonáde?“

Pravdaže, navrhol najfrekventovanejšie miesto v Bathe, lebo dúfal v ďalšie náhodné stretnutie. Veľmi dobre totiž poznal moje obyčaje. Venovala som mu zdvorilý úsmev a v duchu som sa vystríhala, aby som na čaj na kolonáde aspoň týždeň ani nepomyslela. Potom som tetu Améliu odtiahla k širokému zelenému trávniku, ktorý oddeľoval štrkovú cestu od rezidencií Kráľovský polmesiac. Stavba z maslového kameňa sa elegantne stáčala do polkruhu a pripomínala otvorenú náruč. Apartmán starej mamy v Kráľovskom polmesiaci patril k najluxusnejším, aké Bath ponúkal. Ale ani luxus nezatienil skutočnosť, že sa mi tu nežilo dobre. Žalostne sa mi cnelo po živote na vidieku. V meste som trpela dňom aj nocou.

Starú mamu som našla v salóne. Sedela v kresle ako kráľovná na tróne a čítala list. Dosiaľ neodložila smútočné čierne šaty. Zdvihla hlavu a kriticky si ma premerala. Mala prísny pohľad. Jej sivým očiam nič neuniklo.

„Kde si sa túlala celé dopoludnie? Zase si lietala pod stromami ako nejaký fagan?“

Keď som počula túto otázku prvýkrát, od strachu sa mi roztriasli kolená.

No teraz som sa usmievala. Hru, ktorú sme spolu hrali, som už dobre poznala. Pochopila som, že stará mama si aspoň raz denne potrebuje precvičiť ostrý jazyk v slovnom súboji. A tiež mi došlo – nikdy by som jej to však nepovedala do očí –, že pod drsným zovňajškom ukrýva svoju najväčšiu slabinu, nežné srdce.

„Kdeže, stará mama, to robím len v nepárnych dňoch. V párnych sa učím dojiť kravy.“ Sklonila som sa k nej a pobozkala som ju na čelo. Chvíľu ma držala za plece. To bol od nej najväčší prejav lásky, aký si dovolila.

„Pozrime sa! Niekto si tu o sebe myslí, že je vtipný,“ konštatovala.

„Ani nie. Podojiť kravu, to vôbec nie je hračka. Chce to čas. Pripadám si taká nešikovná!“

Videla som, ako jej myká kútikmi úst. Bolo mi jasné, že zubami-nechtami sa bráni, aby sa nerozosmiala. Bradu zaborila do čipkovej štóly a rukou mi naznačila, aby som sa posadila do kresla vedľa nej.

Na stolíku som zbadala hŕbu obálok. „Prišla mi dnes nejaká pošta?“

„Ak sa pýtaš na toho darebáka, ktorého nazývaš otcom, tak nie, neprišla.“

Odvrátila som sa, aby som zamaskovala sklamanie. „Čo ak práve cestuje a nemá možnosť posielať listy?“

„A čo ak si v sebaľútosti na svoje deti ani nespomenie?“ precedila pomedzi zuby. „Hodiť vlastnú zodpovednosť na niekoho, kto o ňu vôbec nestál... Najmä v takom pokročilom veku...“

Mykla som sa. Niektoré poznámky starej mamy boli mimoriadne pichľavé. A toto bola zvlášť bolestivá téma. Nedokázala som sa vyrovnať s predstavou, že som pre niekoho bremenom. A odísť som nemala kam.

„Chceš, aby som odišla?“ Nemohla som sa ubrániť tejto otázke.

Zamračila sa. „Azda si už aj ty rozum potratila? Dosť si užijem s Améliou.“ Poskladala list, ktorý predtým čítala.

„Mám ďalšie nepríjemné správy o synovcovi.“

Ach, ten naničhodník! Mohlo mi to dôjsť. Nič nerozladí starú mamu tak ako škandály jej dediča, pána Kelleta. Bol to zhýralec a darebák, ktorý prehajdákal všetky peniaze a nevedel sa dočkať nemalého dedičstva po starej mame. Moje dvojča, sestra Cecília, ho považovala za neodolateľného romantika, čo sa úplne priečilo môjmu názoru. Jedna z mnohých vecí, na ktorej sme sa nevedeli zhodnúť.

„Čo pán Kellet vyviedol tentoraz?“ spýtala som sa.

„Nič, čo by mali počuť tvoje nevinné uši.“ Stará mama si vzdychla a pokračovala tichým hlasom: „Spravila som chybu, Marianna. Stane sa z neho troska. Nezmazateľne pošpinil meno našej rodiny.“ Chvejúcu sa ruku zdvihla k obočiu. Vyzerala krehká a vyčerpaná.

Hľadela som na ňu v nemom úžase. Ešte sa nestalo, aby sa predo mnou ukázala taká zraniteľná. Akoby to ani nebola ona. Naklonila som sa k nej a chytila som ju za ruku.

„Stará mama, je ti nevoľno? Mám ti niečo priniesť?“ Vytrhla si ruku zo zovretia. „Nemusíš sa takto starostiť, dieťa. Vieš, že pre také správanie nemám pochopenie. Som len vyčerpaná.“

Zahryzla som si do pery, aby som sa nerozosmiala. Odpoveď ma presvedčila, že sa o ňu nemusím strachovať. No jej reakcia bola nevídaná. Zvyčajne sa nad správanie pána Kelleta povzniesla a pripomenula si, prečo bol jej obľúbencom. (Podľa mňa ho mala rada, lebo sa jej nebál.) Ale ešte nikdy som ju nevidela takto si zúfať.

Stará mama ukázala na kopu listov na stole. „Prišiel ti list. Z Londýna. Prečítaj si ho a nechaj ma chvíľu osamote.“

Vzala som list a podišla s ním k oknu. Svetlo odhalilo známy rukopis. Otec ma odviedol do Bathu, no mojej sestre Cecílii vytvoril ešte vhodnejšie podmienky. Posledných štrnásť mesiacov bývala u našej sesternice Edith v Londýne. Očividne si tam užívala každý okamih.

Hoci sme boli s Cecíliou dvojčatá, vôbec sme sa na seba neponášali. Na rozdiel odo mňa bola sestra majsterkou v ženskosti. Predstihovala ma v kráse aj v noblese. Hrala na piane a spievala ako anjel. Poľahky koketovala s mužmi. Zbožňovala mestský život a snívala o tom, že sa raz vydá za muža s titulom. Bola veľmi cieľavedomá.

Moje ciele boli z úplne iného súdka. Snívala som o živote na vidieku, túžila som jazdiť na koni, sedieť v sade a maľovať, starať sa o otca, cítiť, že niekam patrím, robiť niečo užitočné a múdro nakladať s časom. No najväčšmi som túžila byť milovaná taká, aká som. V porovnaní s Cecíliinými sa moje ciele zdali skromné a nezáživné. Niekedy ma prepadla obava, či po sestrinom boku nepôsobím nudne a zakríknuto.

V poslednom čase mi Cecília písala najmä o svojej najlepšej priateľke Louise Wyndhamovej a jej peknom staršom bratovi s titulom. Cecília si zaumienila, že sa zaňho vydá. Nikdy mi neprezradila, ako sa volá. V jej listoch bol jednoducho brat. Podľa mňa sa bála, aby sa listy nedostali do rúk niekomu, kto nie je taký diskrétny ako ja. Možno sa obávala mojej spoločníčky Betsy. Vôbec by som sa tomu nedivila. Betsy bola totiž najväčšou klebetnicou na svete.

Cecílii som to ešte neprezradila, ale nedávno som sa Betsy spýtala, ako sa volá najstarší syn Wyndhamovcov. Zistila, že je to Charles. Sir Charles a lady Cecília, ako pekne to znie, pomyslela som si. Ak sa Cecília rozhodla, že sa zaňho vydá, svoj zámer bezpochyby naplní. Vždy dosiahla všetko, čo si zaumienila.

Prv než som rozlomila pečať na liste od sestry, v duchu som vyslovila želanie: Prosím, nech zase nepíše dokola o najdrahšej Louise a jej príťažlivom bratovi. Proti Wyndhamovcom som nič nemala, napokon naše mamy boli v mladosti blízkymi priateľkami. Túto známosť som si podobne ako Cecília vážila, ibaže za posledné dva mesiace som od sestry dostávala trochu iné správy než doteraz. Začínala som pochybovať, či pre ňu Wyndhamovci náhodou nie sú dôležitejší než ja. Otvorila som list a pustila som sa do čítania.

Najdrahšia Marianna,

mrzí ma, že sa v Bathe cítiš ako vo väzení. Len ťažko sa viem vžiť do Tvojej situácie, pretože Londýn priam zbožňujem. Možno nám to bolo takto súdené, lebo sme dvojčatá: ja milujem mesto a civilizáciu, Ty zase prírodu a vidiek. V tejto záležitosti sme sa nepodelili rovnocenne, čo myslíš?

(Mimochodom, keďže som Tvoja sestra, odpúšťam Ti myšlienky ako „Väčšmi by som sa potešila slnku, vetru a oblohe nad hlavou než peknému klobúku.“ Ale, prosím Ťa, nerozprávaj takto pred ostatnými. Bojím sa, že by si ich poriadne vydesila.)

Keďže viem, že Ti v súčasnosti nie je do spevu, nebudem Ťa zaťažovať opisom všetkého, čo som minulý týždeň zažila. Prezradím Ti len toľko: moja prvá sezóna vo veľkom meste splnila všetky moje očakávania. Ale nebudem skúšať Tvoju trpezlivosť, nedajbože by si ešte roztrhala tento list prv, než si prečítaš dôležitú novinu, ktorú Ti v ňom oznamujem.

Moja najdrahšia priateľka Louisa Wyndhamová ma pozvala na návštevu ich vidieckeho panstva. Podľa všetkého je to veľkolepé sídlo. Nazýva sa Edenbrooke a nachádza sa v grófstve Kent. Odchádzame tam o dva týždne. Ale teraz tá dôležitá správa: pozvanie si dostala aj Ty! Lady Caroline rozšírila pozvánku o Tvoje meno, keďže obe sme dcéry jej drahej priateľky z detstva.

Bože, len napíš, že prídeš, a bude nám nepredstaviteľne krásne! A možno Ťa budem potrebovať, aby si mi pomohla v mojom úsilí stať sa lady Cecíliou. (Neznie to veľkolepo?) Louisin brat tam pochopiteľne bude tiež a toto je moja príležitosť poistiť si ho. Ba čo viac, budeš mať možnosť zoznámiť sa s mojou budúcou rodinou.

S láskou

Cecília

Nádej ma tak pevne zdrapla do pazúrov, že som sotva lapala dych. Vrátim sa na vidiek! Opustím Bath a toto príšerné väzenie! Po dlhom čase opäť uvidím svoju drahú sestričku! Toľko šťastia v jedinom okamihu! Znovu som čítala riadok za riadkom, tentoraz pomaly, a vychutnávala som každé slovo. Pochopiteľne, Cecília ma vôbec nepotrebovala, aby si poistila náklonnosť sira Charlesa. Pokiaľ išlo o dvorenie, nepomohla by som jej s ničím, čo by sama nezvládla najlepšie.

Tento list však dokazoval, že som pre ňu stále dôležitá, že na mňa nezabudla. Ach, akú mám úžasnú sestru! Toto by mohlo vyriešiť všetko moje trápenie! Toto by ma mohlo opäť roztočiť!

„No, pochváľ sa, čo ti píše Cecília?“ zaujímala sa stará mama.

Nadšene som sa k nej obrátila. „Pozýva ma na návštevu do kentského sídla Wyndhamovcov. Z Londýna odchádza o dva týždne.“

Stará mama zovrela zvráskavené pery a hĺbavo si ma premeriavala. Nepovedala ani slovo. Pichlo ma pri srdci. Predsa by mi tam nezakázala ísť... Alebo sa mýlim? Azda nevie, čo to pre mňa znamená?

List som si pritisla na prsia. Zabolelo ma srdce pri pomyslení, že by som o toto nečakané požehnanie mohla prísť. „Dovolíš mi odcestovať?“

Sklopila zrak a hľadela na list vo svojich rukách. Prinášal zlé správy o pánu Kelletovi. Vzápätí ho odhodila na stôl a napriamila sa.

„Môžeš ísť, no pod jednou podmienkou. Musíš zmeniť svoje divošské spôsoby. Žiadne lietanie kade-tade od rána do večera! Musíš sa naučiť správaniu kultivovanej mladej dámy. Vezmi si príklad zo sestry. Tá vie, ako sa obracať v spoločnosti. Nemôžem dopustiť, aby sa moja dedička správala ako divoch. Nedovolím, aby si mi robila hanbu ako ten naničhodník.“

Nespúšťala som z nej oči. Jej dedička? „Ako to myslíš?“

„Tak ako si to pochopila. Chystám sa pána Kelleta vydediť a časť majetku prepísať na teba. Tvoj podiel predstavuje zhruba štyridsaťtisíc libier.“

Kapitola 2

Od prekvapenia mi spadla sánka, no zavrieť ústa bolo nad moje sily. Štyridsaťtisíc libier! Vo sne by mi nenapadlo, že stará mama je taká bohatá!

„Nie je v tom nijaká nehnuteľnosť,“ pokračovala, „no verme, že sa do nejakej vydáš. Prinajmenšom ti môj majetok príde vhod pri hľadaní dobrej partie.“ Vstala z kresla a podišla k písaciemu stolu. „Wyndhamovcov dobre poznám. Sama odpíšem lady Caroline a v tvojom mene jej potvrdím, že pozvanie prijímaš. Dva týždne je dostatočný čas, aby sme ti dali ušiť novú garderóbu. S prípravami však musíme začať okamžite.“

Posadila sa za stôl a pritiahla si hárok papiera. Stála som tam ako obarená. Smer, ktorým sa uberal môj život, sa náhle zmenil. Bez varovania.

Stará mama zdvihla hlavu od papiera. „Chceš k tomu niečo dodať?“

Preglgla som. „Ja... neviem, čo mám na to povedať.“

„Môžeš začať tým, že sa poďakuješ.“

Zmohla som sa na letmý úsmev. „Isteže, stará mama, som ti zaviazaná, len... nevychádzam z údivu. Neviem, či takú zodpovednosť unesiem.“

„Preto ideš na návštevu do Edenbrooku, aby si sa stala zodpovednou. Wyndhamovci sú vážená rodina. Z pobytu s nimi sa môžeš mnohému priučiť. Napokon, to je moja podmienka. Stane sa z teba vychovaná mladá dáma, Marianna. Budeš mi odtiaľ písať a informovať ma o všetkom, čo si sa naučila. Inak sa okamžite vrátiš a sama ti uštedrím poriadnu lekciu!“

V hlave sa mi potkýnali myšlienky jedna o druhú. Žiadnu som však nedokázala uchopiť na dlhšie, tak aby mi bola užitočná.

„Si bledá,“ poznamenala stará mama. „Choď do svojej izby a na chvíľu si ľahni. Raz-dva budeš vo svojej koži. Ale nech ti ani nenapadne zmieniť sa o dedičstve pred spoločníčkou! To nie je novina, ktorú by sa mal dozvedieť celý svet. Ak sa nevieš striasť hlupáka, akým je pán Whittles, s ostatnými oveľa prefíkanejšími mužmi, ktorí pôjdu po tvojom bohatstve, si neporadíš. Nechaj to na mňa, ja rozhodnem, kedy to povieme svetu. Najskôr musím upovedomiť synovca.“

Prikývla som. „Samozrejme, že si to nechám iba pre seba.“ Zahryzla som si do spodnej pery. „A čo podiel tety Amélie? A Cecíliino dedičstvo?“

Stará mama nad tým len zamietavo mávla rukou. „Améliin podiel nemá s tvojím dedičstvom nič spoločné. Nemusíš sa o ňu strachovať. A Cecília nepotrebuje majetok, aby si našla ženícha. Na rozdiel od teba.“

Je azda dôvodom tohto dedičstva ľútosť? Vari si stará mama myslí, že sa bez peňazí nevydám? Cítila som, že by som sa za toto zistenie mala hanbiť, no zostala som nezvyčajne ľahostajná, akoby sa dôležité spojenie medzi mysľou a srdcom preťalo. Pomaly som kráčala k dverám. Možno si naozaj potrebujem na chvíľu odpočinúť.

Stisla som kľučku a len-len že sme si s pánom Whittlesom nepadli do náručia. Musel sa opierať o dvere, lebo razom stratil rovnováhu a vpotácal sa do miestnosti.

„Pardon!“ vykríkol.

„Pán Whittles!“ Rýchlo som uskočila, aby sa ma nedotkol.

„Ja... ja... Vrátil som sa po svoju báseň. Aby som ju mohol upraviť tak, ako ste navrhovali.“

Pozrela som mu poza plece a na chodbe som zbadala tetu Améliu. To by mohlo aspoň sčasti vysvetľovať jeho prítomnosť v dome. Z vrecka som vytiahla báseň a opatrne som mu ju podala, aby sa nám nedotkli ruky. Uklonil sa a vycúval z miestnosti. Kým sa vymotal chodbou k východu, štyrikrát sa mi poďakoval. Tento človek bol doslova komický.

Pri pohľade naňho mnou prebehlo radostné vzrušenie a vyplnilo dosiaľ nepoznané prázdno medzi mysľou a srdcom. Čert nech teraz vezme dedičstvo! Ešte bude dosť času o ňom premýšľať. Dôležité je, že čoskoro odídem z Bathu a pána Whittlesa už možno nikdy neuvidím. Usmiala som sa a vybehla som hore schodmi. Musím odpísať sestričke.

V mojom liste Cecílii stálo, že jej pozvanie prijímam, ale o dedičstve som sa radšej nezmienila. Zmietali mnou pochybnosti, či sa Cecília tak hravo vyrovná so skutočnosťou, že nebude po starej mame dediť, ako sa stará mama hravo rozhodla neprepísať svoj majetok na ňu. Rozhodne by som si nemohla nechať štyridsaťtisíc libier len pre seba, zatiaľ čo by sa chúďa Cecília tešila iba malému venu. Pri pomyslení na takú nespravodlivú výhodu mi nebolo najlepšie.

Niekoľko dní som sa pre to sužovala. Napokon som si však povedala, že s Cecíliou budeme mať ešte dosť času, aby sme celú záležitosť vyriešili. Veď dedičstvo mi ešte nepatrilo. A stará mama sa stále tešila dobrému zdraviu. Ešte môže pretiecť veľa vody, kým sa ku mne peniaze dostanú. Zaumienila som si, že kým sa tak nestane, s rozhodnutím starej mamy sa nikomu nezverím.

Nasledujúce dva týždne sa niesli v duchu horúčkovitých návštev krajčírstiev a klobučníctiev. Za iných okolností by som si nákupy vychutnávala, ale pri predstave, že v Edenbrooku budem všetkým na očiach, sa ma zmocňovala úzkosť. Čo ak zahanbím Cecíliu pred jej budúcou rodinou? Možno oľutuje, že ma k nim pozvala. Dokážem sa správať spôsobne, ako to odo mňa očakáva stará mama? Do posledného okamihu som si nad tým lámala hlavu.

V deň môjho odchodu z Bathu sa na mňa stará mama pri raňajkách pozrela a vyhlásila: „Si presvedčivo zelená, dieťa. Čo je to s tebou?“

Prinútila som sa usmiať. „Je mi dobre. Predpokladám, že to bude len nervozita pred cestou.“

„Radšej by si nemala jesť. Dlhá jazda v koči ti istotne neprospeje.“

Na cestu do Bathu som teda nezabudla. Počas nej mi tri razy prišlo zle, z toho raz to odniesli moje čižmy. Rozhodne sa mi nežiada pricestovať v takom stave na návštevu do cudzieho domu.

„Asi máš pravdu,“ uznala som a odtisla som tanier s jedlom. Aj tak som naň nemala ani pomyslenie.

„Rada by som ti niečo venovala, kým odídeš,“ povedala stará mama. Chvejúcu sa ruku strčila pod čipkovú štólu, ktorú stále nosila, a vytiahla z nej medailónik na retiazke.

Opatrne som ho otvorila. Pri pohľade na to, čo ukrýval, sa mi zastavil dych. Z jemného oválneho rámika na mňa hľadela mamina miniatúrna podobizeň. „Ach, stará mama!“ Lapala som dych. „Ako to, že som ho ešte nikdy nevidela? Koľko tu mala rokov?“

„Osemnásť. Bolo to tesne pred sobášom s tvojím otcom.“

Takto teda vyzerala mamička v mojom veku. Hravo som si dokázala predstaviť, aký rozruch musela urobiť v Londýne, lebo taká krásavica sa len tak hocikedy nevidí. Portrét v medailóniku bol jediná mamina podobizeň, ktorú som mala. Všetky ostatné viseli v opustených izbách nášho domu v Surrey. Zapla som si retiazku okolo krku. Medailónik sa mi usalašil na prsiach a príjemne ma ťažil. Moja nervozita razom ustúpila a dych sa mi upokojil.

Sluha nám oznámil, že koč je pripravený. Vstala som od stola. Stará mama si ma kriticky premeriavala pohľadom od hlavy po päty. Napokon spokojne prikývla.

„Chcem, aby si si vždy pamätala, z akej rodiny pochádzaš. Neurob nič, čo by ma zneuctilo. Keď pôjdeš von, pamätaj, že musíš mať na hlave klobúk, inak ti vyskočia pehy. A ešte niečo...“ Namierila na mňa vysušený uzlovitý prst a kývala ním. Na tvári sa jej nepohol ani sval. „Nikdy, naozaj nikdy... nespievaj pred obecenstvom.“

Stisla som pery a uprene som na ňu hľadela. „O tú poslednú radu som naozaj nestála.“

Usmiala sa popod nos. „To si viem predstaviť. Ako by sa dalo zabudnúť na tú hrôzu, keď si naposledy spievala na verejnosti?“

Rumenec mi sfarbil líca. Hoci od môjho prvého večerného recitálu uplynuli už štyri roky, dodnes som sa išla prepadnúť od hanby, keď som si naň spomenula.

Poslušne som sa rozlúčila so starou mamou aj s tetou Améliou. Nevedela som sa dočkať, kedy vyrazíme na cestu. Vyšla som z dverí. Vtom som začula, ako ma známy hlas oslovil menom. Od zdesenia som sa prihrbila. Naozaj musím pána Whittlesa ešte naposledy strpieť?

Blížil sa ku mne rýchlym krokom a vo vzduchu mával nejakým papierom. „Priniesol som vám vašu prerobenú báseň. Azda len neodchádzate?“

„Obávam sa, že áno. Takže sa s vami lúčim, pán Whittles.“

„Ale... ale dnes príde môj synovec... Prejavil záujem zoznámiť sa s vami... Vlastne je to pravý dôvod jeho návštevy Bathu...“

Nemala som záujem spoznať príbuzných pána Whittlesa. Jediné, po čom som túžila, bolo nasadnúť do koča a dať mu navždy zbohom.

„Ospravedlňte ma.“ Rukou som ukázala na koč, pri ktorom už čakal sluha a otváral mi dvere. „Nemôžem sa zdržiavať.“

Tvár mu posmutnela a v očiach sa mu zračilo hlboké sklamanie. Schmatol mi ruku a pritisol si ju k perám. Na rukavičke mi po jeho uslintanom bozku zostala mokrá škvrna. Odvrátila som sa, aby som zamaskovala odpor, ktorý mnou zmietal. Neznámy kočiš mi kývol na pozdrav. Nastúpila som dnu. Vnútri ma už čakala Betsy so zásobou klebiet prinajmenšom na hodinu.

„Kde je kočiš starej mamy?“ spýtala som sa jej.

„Celý týždeň polihuje s dnou, tak stará mama najala tamtoho.“ Bradu vystrčila smerom k novému sluhovi. „Volá sa James.“

Odľahlo mi, že opraty nebude dvanásť hodín držať v rukách útly starý pohonič. Tento kočiš pôsobil oveľa robustnejším dojmom. Možno nás do cieľa našej cesty dopraví aj skôr. Ale Betsy nespokojne zatínala pery.

„Čo sa ti nezdá?“

„Nechcem sa zle vyjadrovať o vašich príbuzných, slečna Marianna, ale domnievam sa, že vaša stará mama mohla načrieť hlbšie do mešca. Podľa môjho názoru mohla najať ešte jedného pohoniča do páru.“

Mávla som nad tým rukou. Do príprav som starej mame nezasahovala. Budem spokojná, keď dorazíme do cieľa živé a zdravé. Naša cesta však vedie najmä vidiekom, nie hlavnými ťahmi, kde sa dajú predpokladať nebezpečné stretnutia.

Koč sa dal do pohybu. Vyzrela som von oknom, aby som sa naposledy rozlúčila s ulicami mesta. Zdráhala som sa to pripustiť, no Bath mal svoje čaro. Páčili sa mi najmä budovy z maslového kameňa z neďalekého lomu v kopcoch. Kolesá hrkotali na mestskej dlažbe, keď sme míňali kúpeľných hostí, ktorí si skoro ráno vyšli na ochutnávku prameňov.

Betsy sa znenazdajky naklonila vpred. „Nie je tamto pán Kellet?“

A vskutku to bol on, synovec darebák. Ľahkovážne si vykračoval po kolonáde. Keď sme okolo neho prechádzali, pozrel sa naším smerom. Rýchlo som sa schovala, no očividne ma zahliadol. Sňal si klobúk a zaškľabil sa. Namiesto pozdravu mal pre mňa len grimasy.

Vďakabohu, že sme na cestu vyrazili už dnes. Zajtra by som musela byť svedkom jeho reakcie, keď mu stará mama oznámi, že ho vylúčila z poslednej vôle. Podarilo sa mi zdupkať práve včas. Neušla som však pred Betsiným podrezaným jazykom.

„Neviem sa dočkať Edenbrooku! Počula som, že je to majestátna usadlosť. Som celá bez seba od šťastia, že opúšťame Bath. Tu beztak nikto nie je hoden, aby sa o ňom rozprávalo. Odvážim sa povedať, že v Kente nám bude ohromne.“

Betsy nezatvorila ústa, ani keď sme vyšli z Bathu a vydali sa pahorkatinou. Uľavilo sa mi, keď som sa presvedčila, že tajomstvo o mojom dedičstve je stále tajomstvom. Ak by sa Betsy dostalo do uší, že budem dediť po starej mame, o inom by ani nehovorila.

Klebetila o posledných novinkách, ktoré sa dopočula, a o očakávaniach, ktoré jej malo toto veľké dobrodružstvo splniť. Z času na čas sa pozrela na sedadlo vedľa seba. Vždy keď tak urobila, stíchla, čo bolo v jej prípade veľmi nezvyčajné. Lámala som si nad tým hlavu, čo ju mohlo na tejto časti koča tak zaujať, no nenašla som v sebe silu, aby som sa jej na to priamo spýtala. Môj žalúdok ma obral o všetku energiu.

Okolo poludnia sme sa zastavili v hostinci, no ešte som si netrúfla najesť sa. Ďalšia časť cesty viedla mimo hlavného ťahu. Schyľovalo sa k večeru, a môj žalúdok nie a nie sa upokojiť. Koč starej mamy bol starý a zle odpružený, a tak som cítila všetky hrbole a výmole na ceste.

Sivé mračná zatiahli slnečnú oblohu. Pripomínala pokrievku na železnom hrnci. Počasie mi zmenilo náladu a zmocnil sa ma nepokoj. Siahla som po medailóniku na krku a potláčala som nervozitu. Veď toto malo byť vzrušujúce dobrodružstvo! A nech by boli Wyndhamovci akíkoľvek, vždy tam predsa bude so mnou Cecília. Nemám sa čoho obávať. Betsino trkotanie sa zmenilo na tichý chrapot. Zadriemala. Hľadela som von oknom a myslela som na to, ako sa znovu uvidím s Cecíliou.

Nebyť nehody, ktorá si vyžiadala mamičkinu dušu, mohol môj život pripomínať rozprávku. Začínala by sa asi takto: Kde bolo, tam bolo, mužovi a žene, ktorí dlhé roky túžili po dieťatku, sa narodili dvojčatá. Dievčatká boli pre rodičov ako slnko a mesiac.

Cecília bola slnko, ja som bola mesiac. Hoci sme boli dvojčatá, vôbec sme sa na seba neponášali. Už odmalička bolo jasné, že Cecília dostala do vienka viac než spravodlivo nadelenú krásu, a tým aj väčšiu než spravodlivú porciu pozornosti. A hoci som niekedy túžila byť rovnako oslnivá ako ona, zmierila som sa s tým, že Cecíliino svetlo len odrážam. Vyrastala som oslepená jej žiarou. Boli okamihy, keď som svoju rolu slabšieho svetla nehrala s pôžitkom, no zvládala som ju presvedčivo dobre. Vedela som, ako nechať Cecíliu zažiariť. Vedela som, kde je v mojom svete moje miesto.

Ale všetko, čo som o sebe a svojom mieste vo svete vedela, sa žiaľom, ktorý spôsobila mamičkina smrť, otriaslo v základoch. Po pohrebe Cecília odišla do Londýna. Vždy túžila po živote vo veľkomeste a sesternica Edith ju privítala s otvorenou náručou. Ja by som otca nikdy neopustila. Cecíliin odchod sa dal považovať za únik.

Krátko nato mi však otec nečakane oznámil, že pôjdem k starej mame do Bathu. Všetky moje protesty boli zbytočné. Odišiel do Francúzska a dosiaľ sa odtiaľ nevrátil. Naša rodina sa rozpadla. Dúfala som, že výlet do Edenbrooku by mohol byť vhodnou príležitosťou, ako dať všetko do poriadku. Znovu sa uvidím so sestrou a vo dvojici možno presvedčíme otecka, aby sa vrátil.

Silnejšie som si pritisla medailónik k srdcu. V tom okamihu ma zaplavila ešte väčšia nádej. Mamina podobizeň na mňa pôsobila priam magicky. Zdalo sa, že má vplyv aj na môj rozbúrený žalúdok, ktorý sa zakrátko utíšil. Hompáľanie a nadskakovanie koča zanedlho ukolísali aj mňa.

Neviem, ako dlho som spala. Strhla som sa zo sna a v prítmí koča som chvíľu nevedela, kde som. Obzerala som sa okolo seba a premýšľala som, čo ma mohlo zobudiť. Betsy hlasno chrápala, no chrápala ešte prv, než som zaspala, a preto ma nemohla zobudiť. Vtom som si uvedomila, že koč stojí. Vykukla som von oknom a dumala, či sme už v Edenbrooku. Nevidela som ani svetlá, ani obrovský dom, ba dokonca ani hostinec. Neuniklo mi však, že obloha sa medzičasom vyjasnila. Žiarivý spln mesiaca osvetľoval krajinu.

Nočné ticho prerušil hlučný výstrel. Od strachu som vyskočila na nohy. Ozval sa výkrik. Kočom myklo dopredu, vzápätí sme znovu stáli.

Betsy sa prebrala. „Čo to bolo?“

Pritisla som sa k oknu. Spoza skla na mňa hľadel pár očí. Zjačala som z plného hrdla. Dvere na koči sa prudko otvorili. Zatarasil ich veľký tmavý tieň.

„Ruky hore!“ ozvalo sa hlbokým a tlmeným hlasom.

O lupičoch som počula z rozprávania. Vedela som, čo treba robiť. Mala by som vystúpiť z koča a dobrovoľne odovzdať všetky peniaze a šperky. No inštinkt ma varoval pred hrozivým tónom neznámeho hlasu, a tak som sa rozhodla, že neopustím bezpečie koča.

Nahmatala som kabelku a cez otvorené dvere som ju vyhodila von. „Na! Tam máte moje peniaze! Berte si ich a practe sa!“

Ale muž s maskou si kabelku nevšímal. Išiel mi rovno po krku.

Zvreskla som a strhla som sa. Začula som cvaknutie. Medzi prstami sa mu hojdala retiazka. Vzápätí zovrel dlaň v päsť. Moja retiazka! Môj medailónik! Moja jediná mamina podobizeň! Chcela som mu ho vytrhnúť. Stiahol ruku a temer nečujne sa zachechtal.

Vtom som uvidela, čo držal v druhej ruke. Pištoľ.

„A teraz vystúpte.“

Hovoril takým nežným hlasom, až ma mrazilo do špiku kostí. Po chrbte sa mi rinul studený pot. Natlačila som sa do najvzdialenejšieho kúta koča. Ak chce, aby som vystúpila, bude si ma musieť z koča vytiahnuť.

Očividne mal ten istý nápad. Schmatol ma za členok a silno ho skrútil. Do nohy mi vystrelila bolesť. Ocitla som sa na zemi s tvárou pritisnutou o podlahu koča. Ťahal ma von. Zmietala som sa na dlážke, prstami som hľadala čokoľvek, čoho by som sa mohla zachytiť. Z hrdla sa mi dral rev. Hrôzostrašný a desivý. Nie a nie prestať. Došlo mi, že to nekričím ja, ale Betsy.

Úplne som na ňu zabudla. Jej strašidelné jačanie sa ozývalo do mrazivej noci. Išlo mi z neho vyskočiť srdce z hrude. Akoby bola zmyslov zbavená. Náhle mi prebleslo hlavou, že určite nevie o lúpežníkovej pištoli. Nadýchla som sa, aby som ju varovala, keď mi vtom zadunel nad hlavou ohlušujúci výstrel.

Jačanie sa zmenilo na lapanie po dychu. Streľbu sprevádzali hlasné nadávky a erdžanie splašených koní. Vo vzduchu bolo cítiť dym. Koč sa zakolísal. Dvere mi privreli členok. Zakvílila som od prenikavej bolesti a s námahou som sa vyštverala na kolená.

„Betsy! Si zranená?“

Postavila som sa a schmatla som ju za plecia. V šere som jej nevidela dobre do tváre. Pokrútila hlavou a sťažka dýchala. Niečo mi podávala. Svit mesiaca dopadol na chvejúcu sa ruku, zvierala striebornú pištoľ. Odtiahla som sa, potom som jej vzala pištoľ z ruky a opatrne som ju položila na sedadlo.

Pri dupote kopýt som spozornela. Vyzrela som von oknom a zahliadla som muža na koni. Cválal preč od nás. Zdalo sa, že náš bandita zobral nohy na plecia.

Betsy sa zviezla na sedadlo. Zvalila som sa vedľa nej. Hlavu som si vložila do dlaní.

Betsino ťažké dýchanie vystriedali vzlyky. „Ach nie! Prápráve som vystrelila na člo-človeka. Čo ak som ho za-zabila? Čo te-teraz so mnou bude?“

Krútila sa mi hlava. Chcela som sa zhlboka nadýchnuť, no hustý oblak dymu ma dusil. „Som si istá, že si ho nezabila. Videla som, ako cvála preč. Ale ako si sa, preboha, dostala k jeho pištoli?“

„To-to ne-nebola jeho,“ jachtala cez slzy. „Vy-vystrelila som z tej, kto-ktorá bola pod-pod vankúšom.“

Udivene som k nej otočila hlavu. „Pod vankúšom bola pištoľ? Celú cestu? Ako si o nej vedela?“

„O-objavila som ju, ke-keď ste sa rozprávali s pá-pánom Whittlesom.“

Odrazu sa mi uľavilo. Chcelo sa mi smiať. Betsy nás zachránila! Silno som ju objala. Pri jej žalostnom vzlykaní sme si o seba udreli hlavy. Odtiahla som sa a vtom mi prišlo na um: „Počkať, Betsy! A kde je James? Prečo nám neprišiel na pomoc?“

V mysli som si vybavila prvý výstrel, ktorý sa ozval, len čo koč zastal. Sprevádzal ho výkrik. Srdce sa mi naplnilo hrôzou. Otočila som sa a cez rozbité okno som uvidela na zemi bezvládne telo. Bol to náš pohonič James.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Kapitola 1

Kapitola 2