Cecilia Samartin

VIGIL

Copyright © 2009 by Cecilia Samartin

Translation © 2011 by Gabriela Kozaróczy

Jacket design © 2011 by 3H creative studio

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2578-7

Mojim duchovným deťom Sáre, Matúšovi,

Jackovi, Lucy, Karolíne, Kataríne a Holdenovi.

A sestre Scholastike, žene s veľkou láskou,

vierou a múdrosťou, ktorú mám česť

nazývať svojou priateľkou.

Často sa stáva, že tí, čo trávia svoj čas

rozdávaním svetla iným, sami zostanú v tme.

Matka Terézia

Prvá kapitola

Len čo vyšlo slnko, Ana stála pri okne na poschodí a vyzerala auto doktora Farrella. Oblohu zaliala oranžová žiara a temné tvary, ktoré ešte pred chvíľou pripomínali zlovestné bytosti pripravené zaútočiť, premenili sa na nevinné kríky a stromy v záhrade. Keď všetkým prestupovalo mäkké striebristé svetlo, Ana očakávala mystickú nádej na pokoj v duši prichádzajúcu k nej vždy pri pozorovaní východu slnka. Ale v to ráno ňou prenikol chlad a akosi nechcel pominúť. Namiesto toho, aby prijala dar nového dňa, mala pocit, akoby ju niekto okrádal o to najcennejšie, čo mala – o čas.

O chvíľu preblesli bránou reflektory auta doktora Farrella a Ana sa ponáhľala dolu, aby bola pri dverách skôr, než zazvoní. Nechcela, aby sa hlboké melancholické tóny zvonca rozľahli po celom dome tak zavčasu ráno, ale nedokázala zabrániť chvejivej bolesti okolo žalúdka. Strach sa stlmil, keď si pripomenula zázraky modernej medicíny. Lekári dokázali znovu prišiť oddelené končatiny a transplantovať orgány, dokonca vedeli vyliečiť aj rakovinu, ak ju zachytili včas. Keď tak o tom uvažovala, videlo sa jej rozumné zachovať si nádej. Možno sa doktor Farrell zastavil tak skoro ráno, lebo sa už nemohol dočkať, aby jej povedal o novej liečbe, o ktorej počul a chcel by s ňou začať čo najskôr. Ana otvorila dvere práve vo chvíli, keď sa chystal zazvoniť, a keď zazrela jeho bezradný pohľad, zhrbené plecia a klesajúcu krivku úst, pochopila, že sa blíži koniec.

Pred niekoľkými mesiacmi by bol tento objav šokom pre každého, kto jej milého poznal. Vždy to bol zdravý a robustný človek a Ana tajne verila, že je obdarený nadľudskou silou, a preto je imúnny proti drobným neduhom trápiacich obyčajných smrteľníkov. Aj tak jej to však neprinieslo útechu, keď počúvala doktora Farrella.

Keď jej lekár vysvetlil výsledky posledných laboratórnych testov po najnovšom kole chemoterapie, mlčky prikývla. Adam nereagoval na liečbu tak, ako dúfali, a pozdĺž spodnej časti jeho chrbtice sa objavil ďalší nádor. Choroba mu začala vnikať do bedrových kostí, a tak onedlho nebude môcť používať nohy a vykonávať najzákladnejšie telesné funkcie. Oči doktora Farrella za hrubými okuliarmi sa zahmlili, keď hovoril, že všetko úsilie by sa teraz malo zamerať na to, aby sa cítil čo najpohodlnejšie a bez bolestí a že Ana by sa mala postarať aj o seba.

„Tie posledné dni bývajú pre ošetrujúcich vždy najťažšie,“ povedal. Tým myslel zrejme ju, ale ona sa neurazila, lebo pochopila, že doktor Farrell použil profesionálny žargón, aby sa ovládol. Bol jedným z Adamových najstarších a najmilších priateľov.

Ane sa zachveli nohy. Doktor Farrell ju uchopil za ramená, aby ju zachytil. „Je všetko v poriadku?“ spýtal sa.

„Áno, v poriadku,“ odpovedala Ana.

„Nevyzeráš dobre. Dosť si schudla.“

„Ani nie,“ zahovárala.

„Nemôžeš teraz ochorieť, Ana. Keď odídem, ľahni si a odpočiň. Vyzeráš, akoby si celé dni nespala.“ Hoci mala vyše štyridsať a krátke tmavé vlasy jej už popretkávali pramienky striebra, v tej chvíli vyzerala zraniteľná ako stratené dieťa.

„Odpočiniem si,“ zašepkala.

„Už si sa rozprávala s deťmi?“

„Hovorila som včera s Jessie. Mala by dnes prísť.“

„A Teddy?“

Ana sklopila oči. Nedokázala skryť zahanbenie.

„Ja mu zavolám,“ povedal doktor Farrell. „Urobím si dnes ráno čas.“

Ana zdvihla rozjasnené oči a znovu sa naňho pozrela. „Povedz mu, že otec ho teraz potrebuje vidieť viac ako kedykoľvek predtým.“

„Poviem,“ prisľúbil doktor Farrell a pozrel sa na hodinky. „Dohodol som sa so sestrou, aby prišla dnes popoludní, a ja sa vrátim hneď zajtra ráno. Nemám naplánované žiadne operácie, takže budem môcť zostať dlhšie.“ Objal ju okolo pliec s otcovskou láskou. „Vlastne, kým si ľahneš, mala by si niečo zjesť. Môžeš to pre mňa urobiť?“

Pri myšlienke na jedlo sa Ane obrátil žalúdok. Odkedy Adam prestal jesť, nemohla jesť ani ona, a keď po chemoterapii Adam schudol, cítila, akoby sa to isté dialo aj s ňou. Ale ubezpečila Petra, že hneď niečo zje. Počkala, kým jeho auto vyšlo z brány a vrátila sa dnu.

Skrehnutá a vyčerpaná ledva vyšla na schody, po ktorých pred chvíľou zbehla, keď si myslela, že by ešte mohla byť nádej. Teraz sa bála, že ak nezváži každý schod, mohla by spadnúť. Raz alebo dva razy sa dokonca zatackala a už to vyzeralo tak, že nikdy nevyjde nahor. Pri každom schode premýšľala, čo treba urobiť, pripraviť a naplánovať.

Keď dosiahla posledný schod, otupene sa rozhliadla, akoby posledných dvadsať rokov svojho života nestrávila v tomto dome. Keby sa jej teraz niekto spýtal, kde bola, alebo ako sa volá, možno by nevedela odpovedať.

Ana sa pevne pridržiavala zábradlia a pozrela do dlhej chodby. Vlnila sa jej pred očami ako nekonečný had a na výber tam bolo množstvo dvier, ale nejako sa jej podarilo nájsť tie, za ktorými spal Adam. Drobnými mechanickými krôčikmi vošla do izby. Ťažký, zatuchnutý vzduch v izbe chorého ju priviedol znova k rozumu.

Pristúpila k posteli a zadívala sa na neho. Medzi toľkými vankúšmi a prikrývkami sa jej zdal neuveriteľne šťúply a krehký, skôr ako novorodenec na začiatku života, než ako muž na prahu smrti. Určite im zostával ešte nejaký čas. Možno ešte viac času, ako si doktor Farrell myslí.

Ana, inšpirovaná touto utešujúcou myšlienkou, upravila prikrývky. Upravila zbierku liekov na nočnom stolíku a zľahka položila ruku na čelo svojho milovaného. Viečka sa mu jemne zachveli, čím jej dal na vedomie, že si uvedomuje jej prítomnosť a ona sa usmiala. Sadla si do kresla pri posteli, zložila si ruky do lona. Zatvorila oči a pery sa jej začali pohybovať v tichej modlitbe. Slnečné svetlo sa cedilo cez okná spálne, s jeho teplom sa jej utrpenie pomaly vytrácalo, no potom si spomenula, čo jej doktor Farrell práve povedal. Znovu jej zovrelo žalúdok. Snažila sa to prekonať modlitbou. Utrpenie v nej krúžilo a kvílilo, a tak ju rozladilo, že sa nedokázala sústrediť. Ovládol ju pocit beznádeje. Bez prirodzeného optimizmu, záchranného kolesa v jej náladách, sa hlboko ponorila do ponurých a príliš známych miest.

„Nechcem byť znova sama,“ začala mumlať. „Prosím, nechcem žiť bez neho.“

Odpovedal jej hlas snažiaci sa prekričať jej úzkosť, hoci si neskôr myslela, že sa jej to len zdalo. „Musíš sa obzrieť naspäť, kde si bola, ak chceš vedieť, kam ideš,“ radil jej.

„Čo na tom záleží? Minulosť predsa nemení súčasnosť ani budúcnosť.“

Čakala na odpoveď, a keď neprišla, rozhostilo sa nad ňou hrobové ticho, ktoré jej po troche uberalo z dychu. Po chvíli otvorila oči, chcela si prečistiť myseľ a upokojiť srdce, pripraviť sa na lúčenie. Obávala sa, že bude nad jej sily. Takáto slabá však nedokázala odolať nutkaniu „obzrieť sa“ a zistila, že ju to tlačí a ťahá po žalostnej dráhe času objavenej s práve nájdeným presvedčením. Možno by mohla zachytiť to, čo zatiaľ znemožňovalo jej chápanie. Potom by to mohla celé utkať znova, vzácne vlákno vedľa vlákna, aby nanovo pochopila seba i svoj život.

Telo sa jej zaborilo do kresla, tvár ochabla. „Čo iné môžem robiť, než sa rozpamätať?“ zamumlala. Zvuk jej hlasu spôsobil, že jej milovaný obrátil hlavu k nej, ale ona bola príliš zaujatá spomienkami, aby si to všimla.

* * *

„Priveľa sa pýtaš, dcérenka,“ povedala mama s kritickým pohľadom sponad svojho šitia.

„Chcem len vedieť, aký bol. Bol nízky či vysoký? Akú farbu mali jeho oči?“

„Tvoj otec si nezaslúži, aby sa naňho spomínalo. Čím menej o ňom vieš, tým lepšie!“ odsekla.

Matka sa často rozčúlila a rozprávala mi o ňom, keď sa cítila životom najväčšmi sklamaná. Keď nám ukradli tých zopár kurčiat, ktoré sme mali na dvore, a nechali nás bez mäsa aj vajec niekoľko mesiacov, dopriala mu hojnosť opovrhnutia. A keď si poranila prst pri oprave strechy počas mimoriadne silnej búrky, pri každom údere kladivom vypľula z úst jeho meno spolu s pestrým výberom hanlivých prívlastkov, čo ju napĺňalo silou a presvedčením. Obom nám to pripomínalo, že jeho neprítomnosť nás nezrazí na kolená. Práve naopak, v tom čase som bola vďačná, že sme nemali nič spoločné s tým „bláznivým, lenivým opilcom, ktorý nemohol nájsť vo dne prácu a v noci zasa cestu domov“.

Keď sa moja matka upokojila, obviňovala aj seba, že sa sťažuje na nespočetné chyby môjho otca. „Bola som úplný blázon, keď som verila, že sladké slová a láskanie toho človeka môžu niekedy zmierniť drsný život.“

V dedine, kde sme žili, nebola elektrina ani vodovod, a keď prišlo obdobie dažďov, nebolo nezvyčajné, že niektoré chatrče odplavil prúd kalnej vody. Celé týždne potom deti prečesávali brehy bahnitej rieky, keď hľadali nejaké šatstvo a keramiku, ktoré mohli vymeniť za pár mincí, ak mali šťastie. V našom svete bola tvrdá realita rovnako bežná ako moskyty počas horúcich, vlhkých nocí. Život bez moskytov sme si nevedeli predstaviť.

Moja matka nebola vo svojom trápení sama. Mnohé ženy v našej dedine ich manželia opustili, a tak vychovávali svoje deti samy. A len neveľa nádeje zostávalo tým, ktoré si vedeli udržať svojich mužov pod strechou trochu dlhšie ako ostatné.

„Je len otázkou času, kým tvoja teta Juana zistí, že Carlos sa neukrýva v horách, aby sa vyhol Národnej garde. Už má inú ženu a okrem nej aj druhú rodinu,“ oznámila matka.

„A potom bude vedieť to, čo som ja vedela hneď, ako som ho uvidela.“

„Čo to bolo, mami?“

„Že je to vyškerený darebák, ktorý sa nikdy nezmení,“ odpovedala s pohŕdavým pokrčením pliec.

„Naozaj si ho videla s inou ženou?“ spýtala som sa.

„Nie, ale ja to vidím na spôsobe, akým sa pozerá na každú ženu, ktorá mu vojde do cesty. A keby som bola aj slepá, zavoňala by som to na ňom.“ Jej tmavé oči horeli vnútorným ohňom. „Niekedy si prajem, aby som nevidela toľko, ako vidím.“

Mama predpovedala príliš veľa nešťastí, než aby som o nej pochybovala. Bola akousi praktickou veštkyňou schopnou posúdiť situáciu a pochopiť za niekoľko sekúnd to, čo iným trvalo týždne, mesiace alebo dokonca roky. Na rozdiel od mnohých iných trpiacich žien poučila sa zo svojich chýb a našla spôsob, ako pretvoriť svoje utrpenie na múdrosť – múdrosť, ktorú znova a znova využívala vo svojom živote.

„Prečo nechceš odzdraviť chlapíkovi z mesta, ktorý sa na teba usmieva, mami? Nemyslíš si, že by bolo pekné vziať si bohatého a driečneho muža?“

Mama sa nad tým krátko zamyslela. „Niekedy si myslím, že by to bolo pekné, ale...“ mľaskla jazykom, ako to robievala, keď vyháňala z chatrče kurčatá. „Pravdou však je, že ty mi spôsobuješ hlavybôľu až-až,“ podpichla s úsmevom.

Okolo nás sa odohrával nepretržitý tok ľudských drám potvrdzujúci mamin pohľad na ľudskosť a poskytoval nám akúsi úbohú zábavu. Dobre si pamätám, že som išla raz domov z trhu, keď som zbadala našu susedu Dolores, ako sa vrhá manželovi k nohám. Skrýval sa pred Národnou gardou v kopcoch už nejaký čas a vedelo sa, že jeho žena v jeho neprítomnosti zarobila peniaze varením a upratovaním pre toho bohatého muža, ktorý sa vždy usmieval na moju mamu. Známe bolo aj to, že Doloresin manžel bol veľmi žiarlivý chlap, a už len myšlienka na jeho manželku v dome iného muža by ho dohnala k šialenstvu.

Dolores sa mu vrhala k nohám, vzlykala, on sa mračil, akoby jeho topánky nezmáčali slzy zúfalej ženy, ale močiaci pes. Bála som sa, že ju kopne do tváre, ale on jej prikázal, aby sa vrátila do domu, a ona sa okamžite rozbehla dovnútra, vďačná, ako sa zdalo, že ju neudrel. Potom si zvesil mačetu z opaska a hádzal ju do neďalekého stromu, znovu a znovu, pričom zakaždým trafil svoju značku so znepokojujúcou presnosťou.

Mama prikyvovala, keď počúvala moje vzrušené rozprávanie o tom, čo som práve videla a počula. „Myslíš, že ju rozseká tou mačetou?!“ spýtala som sa zdesene.

„Nie,“ odpovedala mama. „Príde o život po troškách, nie naraz.“

Nebola som si istá, čo tým mama myslí, ale o niekoľko dní neskôr sme videli Dolores na trhu, oči mala podfarbené najrôznejšími odtieňmi fialovej a modrej. Mala ich také opuchnuté, že som sa čudovala, ako videla papriky, ktoré si hádzala do koša, a všimla som si, že jej košík bol plný zeleniny a čerstvo zabitých kurčiat. Zdá sa, že po tom, čo ju manžel poriadne zmlátil, jej dovolil, aby minula peniaze, ktoré zarobila.

„Vidíš,“ zašepkala mama, smutná pre Dolores, ale napriek tomu potešená, že jej predpoveď zase vyšla. „Ak chce Dolores pokračovať v práci pre toho bohatého človeka, bude musieť platiť za to modrinami a zlomenými kosťami. A jedného dňa, keď už bude mať polámané všetky kosti a trvalé monokle namiesto očí, zabije ju nadobro.“

„To je hrozné, mami. Mali by sme ju varovať, aby odišla od neho hneď, než bude príliš neskoro.“

Mama zavrtela hlavou. „To je nanič, dcérenka. Pozri sa na ňu. Je šťastná, že má dnes košík plný a manžela doma. Nevidí si ďalej od nosa.“

Až po tom, keď sa deň skončil a my sme ležali vo visutých lôžkach a počúvali nočné zvuky, dupot a rev zveri, ktorá žila v blízkej džungli, si moja matka dopriala romantické predstavy, ktoré jej úplne chýbali v jej praktickej múdrosti. V tých chvíľach mi šepkala ospalým hlasom rôzne možnosti. „Predstavme si, dcérenka, že sme malé plávajúce lode uprostred oceánu ďaleko odtiaľto a že nad nami blikajú milióny hviezd a pod nami pláva práve toľko farebných rýb.“ Alebo: „Predstavme si, dcérenka, že spíme v nádhernom dome s obrovskými sklenými oknami i dláždenou podlahou a ráno sa zobudíme na zvuk ticho brnkajúcich gitár.“

Každú noc sa moje sny plnili týmito krásnymi obrázkami a vďaka nim, bez ohľadu na to, koľko tvrdej reality som videla počas dňa, som nikdy nemala problémy so spaním.

Mojím obľúbeným kamarátom pri hrách bol môj bratranec Carlito. Najradšej sme sa hrali dole, na brehu rieky, kde sme z blata vytvárali najrôznejšie zábavné veci. Niekedy, keď sme boli ešte primladí na rozpaky pre našu nahotu a hladina rieky bola dostatočne vysoká, aby nám dosiahla po pás, vyzliekli sme sa a ponatierali si telá bahnom, až sa nedalo rozoznať, kto z nás bolo dievča a kto chlapec. Keď sme uvideli niekoho, kto nás oboch poznal, nechali sme ho hádať, kto je kto a hurónsky sme sa smiali, keď sme skočili do rieky a umyli sme sa, aby sme mu dokázali, keď sa zmýlil.

Často som premýšľala, aké to bude, keď Carlito vyrastie a stane sa mužom. Bude taký, ako jeho záletnícky otec alebo iní chlapi v dedine, ktorí bijú svoje manželky? Nezdalo sa mi, že by ten sladký, milý Carlito mohol byť niekedy taký. Zišlo mi na um, že keby som sa vôbec niekedy chcela vydať, mohla by som si ušetriť trápenie tým, že sa vydám za neho. Navrhla som to Carlitovi, ktorý si podľa môjho očakávania myslel, že je to dobrý nápad, a jedného popoludnia – po tom, ako sme sa hrali pri rieke – zašli sme za miestnym kňazom a poprosili sme ho, aby nás zosobášil priamo tam na mieste.

„Bude mi cťou,“ povedal. „Asi tak o desať rokov.“

„My nechceme tak dlho čakať,“ vyhlásila som a Carlito ma vzal za ruku, čo som považovala za veľmi dojemné.

Kňaz sa zasmial a potom sa pozrel na nás vážnym pohľadom. „Ste ešte príliš mladí, aby ste sa vzali, ale dám vám predmanželské požehnanie,“ povedal, položil si ruky na naše zablatené hlavy a zamumlal krátku modlitbu. To bolo pre nás v tom čase dosť, s Carlitom sme behali celé dni po okolí a každému rozprávali, že sme manželmi, kým nás to neomrzelo a nenašli sme si novú hru.

Jediný muž, ktorého si mama vážila, bol arcibiskup Romero. Ale toho si všetci v našej dedine nielen vážili, ale nadovšetko ctili. Bol arcibiskupom našej krajiny, a keď vypukla občianska vojna, mnoho z jeho vlastných ľudí sa obrátilo k nemu chrbtom. On sa však nikdy neobrátil chrbtom k nám. Otvorene odsúdil násilie, ktoré sa dialo v dedinách, ako tá naša po celej krajine. V tých časoch ľudia potrebovali také slová viac ako jedlo a zhromažďovali sa okolo akéhokoľvek fungujúceho rádia, ktoré sa im podarilo nájsť. Mama mi povedala, že počúvať arcibiskupa jej pomohlo pochopiť, že všetky ľudské bytosti majú právo na život v dôstojnosti bez ohľadu na to, aké sú chudobné, a že to musia dosiahnuť vlastnými silami.

V tom čase bolo pre mňa zložité pochopiť problémy medzi mužmi a ženami, takže pochopiť väčšie problémy, čo sa týkali vojakov, prezidentov či kňazov, bolo pre mňa takmer nemožné. Nevidela som boje na vlastné oči, ale počula som o zabíjaní a všimla som si, že viacerí mladí muži z dedín kamsi zmizli. Keď som sa na to spýtala mamy, povedala mi, že vinou svojej fyzickej sily a bláznovstva sú to práve chlapi, čo bojujú vo vojnách.

S pocitom učňa som jej ponúkla svoju vlastnú filozofickú lahôdku na premýšľanie. „Možno sú práve preto muži niekedy krutí k ženám – pretože oni sú tí, ktorí musia ísť do vojny.“

Mama zdvihla oči ponad šitie a zamyslela sa nad tým, čo som povedala. Cítila som, že som blízko tej istej osvietenosti, ktorá bola daná práve jej, ale potom sa moje vízie rozplynuli, keď náhle zavrtela hlavou. „To je naopak, dcérenka. Len preto, že sú muži krutí, máme tie vojny,“ povedala a venovala sa opäť svojej práci.

Ak mama vyhlásila, že vojna je všade okolo nás, vedela som, že to musí byť pravda, ale život v našej dedine išiel relatívne bezo zmien. Dospelí pokračovali v práci na kávových plantážach v okolí, deti robili svoje drobné práce a zároveň chodili do školy. Po večeroch ženy varili, zatiaľ čo chlapi, ktorí zostali, sa zhromaždili na námestí, aby si vypili. Po väčšinu dní nebolo nezvyčajné, ak ste vošli do našej malej chatrče a našli ste stôl uprostred miestnosti zakrytý bohatou tkaninou sýtej fialovej a modrej farby, ktorú zdobili zložité zlaté výšivky, a počuli ste jemné rytmické zvuky šijacieho stroja mojej matky. Okrem svojho filozofického talentu mama bola aj najlepšou krajčírkou v okolí široko-ďaleko a miestni farári si vždy nosili svoje rúcha k nej, aby ich opravila.

Jedinou zásluhou môjho otca bolo, že pred tým, ako zmizol, daroval mojej mame krásny šijací stroj s nožným pedálom a vyrezávanou drevenou skrinkou. Bola som fascinovaná leskom čierneho stroja, ktorý mama pravidelne leštila mäkkou handričkou. Často som prstami hladkala pekné kvetinové ornamenty, čo zdobili dvierka skrinky. Náš šijací stroj bol jediný v dedine a mama povedala, že otec ho pravdepodobne ukradol, ale nezdalo sa, že by ju to príliš trápilo a nikdy sa nepokúsila nájsť jeho právoplatného majiteľa.

Bolo prekvapujúce, že naša jednoduchá chalúpka ukrývala také nádherné farby trblietajúce sa akýmsi posvätným svetlom, a keď som sa dotýkala tkaniny, ktorú mama opravovala, predstavovala som si, že to je čosi také ako dotyk anjela.

Cítila som sa poctená, že som si mohla dovoliť pohľad do zákulisia slávy Božej, a bola som, samozrejme, veľmi hrdá, že moju mamu považovali za hodnú starať sa o túto nádheru. Jednou z mojich obľúbených zábaviek bolo sledovať, ako pracuje na šijacom stroji, keď ihla statočne pochodovala smerom, ktorý jej určila; občas som jej podržala látku, keď ma požiadala o pomoc, a učila som sa aj sama šiť, aj keď som nikdy nedosiahla jej precíznosť a jemnosť.

Pri práci sedela vystretá na stoličke tak, až koniec jej dlhých čiernych vlasov zviazaných do chvosta takmer zametal hlinenú podlahu. Často mi rozprávala o svojom sne mať jedného dňa vlastný malý obchodík s oblečením. „Prídu ľudia zo všetkých strán kúpiť si pekné šaty, ktoré som ja ušila. Alebo inak, prinesú mi šatstvo na úpravu, keď príliš stučnejú alebo schudnú. Budú mi dobre platiť a budem si môcť ušetriť dosť peňazí. Kúpim dom len pre teba a pre mňa. Ten dom bude mať tečúcu vodu, elektrinu a škridlovú strechu, ktorá nerachotí, keď prší.“

Tieto sny zneli pre mňa krásne, a keď mi ukazovala výsledky svojej úžasnej práce, zdalo sa mi veľmi pravdepodobné, že sa jedného dňa splnia.

„To je to, čo vidíš vo svojej budúcnosti, mami?“ spýtala som sa a dúfala, že jej schopnosť predvídať platí aj v tomto prípade.

Mama smutne zavrtela hlavou. „Nevidím nič, čo sa týka mňa. Keby som videla, nikdy by som si nebola vzala tvojho otca. Samozrejme,“ povedala a s rozjasnenou tvárou mi venovala ďalší zo svojich vzácnych úsmevov, „bez neho by som nemala teba.“

Keď mama skončila opravu dlhého rúcha, mohla som jej pomôcť poskladať ho a odložiť. Vždy sme to museli starostlivo zložiť do rohov a pozdĺž švov. To nebolo ľahké, lebo sme boli obe malé a potrebovali sme sa postaviť na stoličky, aby sa látka nedotýkala podlahy. Potom ho zasa uložila do vyrezávanej skrinky pod šijacím strojom, kde bolo miesto pre najvzácnejšie odevy. Bola si istá, že tam sa nezapráši, a moje sesternice a bratranci, ako aj ja sme vedeli, že dotknúť sa čohokoľvek, čo je v skrinke šijacieho stroja mojej mamy, viedlo by k rýchlemu a istému trestu.

Bez ohľadu na to, ako veľmi naša plechová strecha rachotila, keď pršalo, žila som pod ňou šťastne s mamou, tetou Juanou aj so štyrmi bratrancami a sesternicami. Život to bol väčšinou pokojný, ale nakoniec tak, ako to mama predpovedala, teta Juana zistila, že ju jej manžel podvádzal, a tak ho vyhodila a hovorila, že ho už nikdy nechce vidieť a že aj keby bol posledným človekom na planéte, už by mu nedovolila, aby sa jej čo len dotkol. Dodržala to tak, že vždy, keď sa ujo Carlos ukázal a spal s ňou v jej visutej sieti, ráno ho znova vyhodila.

Spali sme na visutých lôžkach za závesmi, ktoré sme spúšťali zo stropu, aby sme mali trochu súkromia, a v noci som niekedy počula, ako ujo Carlos a teta Juana vzdychajú a ťažko dýchajú za svojím závesom. Ak bol mesiac v splne, videla som cez závesy obrysy ich postáv s prepletenými rukami aj nohami, obtočenými okolo seba, ako keby zápasili.

„Spi, dcérenka,“ zašepkala mama, keď ma zbadala, že ich špehujem. „Chceš, aby ti šváby liezli do uší a očí?“

„Nie, mami.“

„Vieš, to sa stane ľuďom, ktorí špehujú.“

Ľahla som si znova do svojej siete vedľa maminej, lebo ma znepokojovala aj teta Juana, ale aj šváby. „Tentoraz myslím, že by sa mohli navzájom zabiť,“ zašepkala som.

„Nezabije ju,“ povedala mama. „To je to, čo muži a ženy robia spolu v noci. Je to ich vec.“

„Prečo robia tú ich vec?“

„Tak sa robia deti a tak sa tiež snažia, aby na ne zabudli, hoci len na krátku chvíľu,“ odpovedala s cynickým smiechom.

„Nerozumiem, mama. Prečo chcú zabudnúť?“

„Už bolo dosť otázok, dcérenka. Teraz už spi.“

Ale niekedy sa nedalo zaspať pri toľkom hrmote a čudných zvukoch, ktoré mi pripomínali tľapkajúce a mľaskavé zvuky, aké sme vydávali s Carlitom, keď sme sa hrali s vlhkým blatom na brehu rieky. Ak je to súkromná vec medzi mužmi a ženami, myslela som si, že by mali byť tichšie. A keď teta Juana vybuchla v záchvate zúrivosti a začala vykrikovať z plných pľúc o novej žene, ktorú mal, a o ostatných deťoch, ktoré splodil, potom nespal nikto, ani Carlito, ktorému sa všetci posmievajú, že by vedel spať, aj keby horelo.

Ujo Carlos nebol ten typ človeka, ktorý by ženu bil, aby ju ovládal. Namiesto toho, keď ho teta Juana obvinila, zvesil hlavu a prikyvoval, akoby sa naozaj hanbil. Potom odišiel do hôr alebo k inej žene a bol preč celé týždne. Mnoho ľudí ho považovalo za slabého a nehodného úcty pre spôsob, akým toleroval tetu Juanu. Počas festivalov, keď sa chlapi zhromaždili, aby popíjali svoju aguardiente, ohnivú vodu z malých džbánikov, ktoré si podávali medzi sebou, len zriedka ho vyzvali, aby sa k nim pripojil. Aj tak však boli moji bratranci a sesternice najšťastnejší vždy, keď bol doma, a musím sa priznať, že hoci to nebol môj otec, ovládol aj mňa akýsi tajomný pocit úplnosti, keď sa vrátil – pocit, že sme si požičali nejaký sen z iného života a privlastnili sme si ho.

Aj som tajne závidela svojim bratrancom a sesterniciam, že vedeli, kto je ich otec. Ani nezáležalo na tom, ako trpko ho moja matka a teta Juana kritizovali po tom, čo odišiel. Keď som prišla domov v popoludňajších hodinách a nenašla som uja Carlosa sedieť pri stole alebo driemať v hojdacej sieti zavesenej pred domom, chýbal mi a predstavovala som si, že odišiel na stretnutie s mojím otcom kdesi hlboko v horskej džungli. V mojich predstavách mali obaja na krku zavesené zbrane a spoločne bojovali proti zlu, ktoré trápilo našu krajinu. Jedného dňa sa vrátia do dediny ako hrdinovia, ktorí zachránili nielen seba, ale všetkých, aby ani moja matka nemala inú možnosť, len ich privítať doma. Samozrejme, bolo to skôr zbožné želanie a ja som sa zdráhala podeliť sa oň s mamou.

Raz v noci sa všetko zmenilo. Ležala som vo svojej visutej sieti, keď teta Juana prišla domov, sotva lapajúc dych, a vzlykala tak nahlas, že nemohla ani hovoriť. Sprvu som si myslela, že stretla uja Carlosa v spoločnosti jeho druhej manželky a ostatných detí. Počas jej zúrivých záchvatov som často počula, ako hovorí, že keby sa to niekedy stalo, tak ich rozseká mačetou, ktorú nosila iba preto pri sebe. Ale ako som ju počúvala, čoskoro som si uvedomila, že jej rozrušenie nemá vôbec nič do činenia s ujom Carlosom, ale s vojnou. Mama a teta Juana zvyčajne hovorili spolu potichu, keď sme spali, ale ich zdesenie bolo príliš veľké a náš dom bol primalý, aby nám zabránili počuť, čo hovorili.

Hlas tety Juany bol roztrasený, keď opisovala, čo počula z rádia počas schôdzky, kde čítali Bibliu, že arcibiskupa Oscara Romera zastrelili pred oltárom v kostole krátko po tom, ako skončil svoju kázeň. Jediný muž, ktorý mal odvahu postaviť sa prezidentom aj generálom a celému svetu, keď verejne odsúdil vraždenie najchudobnejších campesinos v našej krajine, bol mŕtvy a tak nezostal nikto, kto by sa nás zastal.

Keď teta Juana skončila, zostalo ticho. Celá rozochvená som sa vysúkala zo svojho visutého lôžka a nazrela som spoza deky. Mama sedela bez hnutia a dívala sa do prázdna, akoby videla cez múry našej chatrče, cez džungľu a cez vrchy do budúcnosti. Teta Juana mala hlavu položenú na stole a jediným pohybom v miestnosti bolo blikanie plameňa petrolejovej lampy vytvárajúcej hrôzostrašný vzor z tieňov a svetla v izbe – akoby démoni pekla tancovali od radosti nad tým, že počuli takúto novinu.

Druhý deň, keď sme boli s mamou v dome samy, vyprázdnila skrinku so šitím, čo mala mosadzné pánty. Potom mi prikázala vliezť dovnútra. Hoci som netušila prečo, urobila som, čo mi kázala. Bolo tam dosť tesno, ale keď som si priložila kolená k hrudi a sklonila hlavu, mohla zavrieť dvierka bez väčších ťažkostí.

„Môžeš dýchať?“ spýtala sa.

„Áno, ale je to veľmi nepohodlné,“ odvetila som.

„To je v poriadku. Dovtedy, kým môžeš dýchať. To je všetko, na čom záleží.“

Keď som sa jej spýtala, prečo to odo mňa chce, neodpovedala, ale videla som jej v očiach rovnaký strach a rezignáciu, ako keď počula o arcibiskupovi Romerovi.

Bolesť z arcibiskupovej vraždy zmiernila prítomnosť nového kňaza zo San Salvadora v dedine. Aj on hovoril smelo, až ľudia na chvíľu zabúdali na svoj strach a verili, že by život mohol byť lepší, ak to nevzdajú. „Máte právo na mierové usporiadanie,“ vravel a dedinčania zajasali. Udrel päsťou po kazateľnici a kričal: „Politika by nikdy nemala mať prednosť pred ľudským životom!“ a dedinčania súhlasne zahučali.

Rovnako ako ostatní kňazi aj otec Lukáš prichádzal často do nášho domu s opravami pre mamu, a hoci mal pre mňa vždy úsmev, cítila som sa pred ním vystrašená a obávala som sa, že keby som sa mu pozerala do očí príliš dlho, zbadal by nedokonalosť mojej duše so všetkými hroznými podrobnosťami. Rozprával sa s mamou a tetou Juanou o mnohých veciach a s ich pomocou začal organizovať spoločenské stretnutia niekedy trvajúce dlho do noci, keď sme my s bratrancami a sesternicami už dávno spali. Keď sa vrátili domov, mali vždy povznesenú náladu, ale priala som si, aby sa tieto stretnutia skončili, alebo aspoň aby na ne mama nechodila a zostala doma so mnou. Keď som ju poprosila, aby nikam nešla, zamračila sa na mňa. „Musíme byť odvážni, dcérenka. Je to jediný spôsob, ako prežiť túto vojnu okolo nás.“

Všetky tie reči o odvahe, organizovanie ani nové poriadky mi nič nehovorili. Vedela som, že nikdy nebudem odvážna ako moja matka. Bola som iba bojko, ktorý nerád počúval toľko príbehov o smrti a mučeníctve. Nevyvolávali v mojom srdci nič, iba strach. Po prvý raz som mala problémy so spánkom, a keď sa mi v noci snívalo, bolo to vždy o úteku. Bežala som míle do modrozelenej džungle pokrývajúcej hory okolo nás. Utekala som tmou a mala som strach – cítila som potrebu mať odvahu, výdrž a bdelosť, aby som dosiahla miesto, kde sú len pokoj a mier.

Raz v noci ma prebudil tajomný zvuk vytia. Hoci nebolo nezvyčajné počuť v noci túlavé psy, a niekedy dokonca aj kojoty, čo vyli na seba v horách, toto vytie bolo iné; akoby sa k nám blížili zvieratá spoza džungle. To vytie spôsobilo, že som sa posadila vo visutej sieti a začala pozorne načúvať. Mama bola takisto hore a načúvala tomu tajomnému zvuku. Zašepkala mi tak, aby to ostatní nemohli počuť: „Spi, dcérenka, sú to len psy. Musia byť dnes veľmi hladné.“ Urobila som, ako mi povedala, ale počas noci som sa ešte niekoľkokrát prebudila, a keď som sa pozrela na maminu tvár, mala oči stále otvorené.

Na druhý deň zavčas rána, ešte skôr, ako vyšlo slnko, vypukol v dedine veľký rozruch. Prišla skupina vojakov z Národnej gardy a žiadali, aby všetci vyšli na námestie. Tých, ktorí neposlúchnu, na mieste zastrelia. Moje sesternice aj bratranci začali fňukať a pobehovať, keď teta Juana začala panikáriť a vykrikovať svoje vlastné rozkazy. Carlito ma drgol do pleca, keď sa obliekal, aby ma poduril, ale ja som bola príliš vydesená na to, aby som opustila svoju sieť a čakala som na mamine pokyny.

Teta Juana popoháňala svoje stádočko a zamierila von z dvier. Skôr než odišla, obrátila sa k mojej mame, ktorá sa ešte stále nechystala odísť, a povedala: „Urob aspoň raz to, čo ti kážu, Maria. Nebuď blázon.“

Už som sa chystala vyliezť zo svojej siete a nasledovať ich, keď ma moja mama zastavila rukou, ktorú mi položila na plece. Bez slova ma viedla ku skrinke na šitie, ktorú už v kúte izby vyprázdnila. Videla som krásny kňazský ornát, ktorý opravovala, ležať na hlinenej podlahe. Začala som sa od strachu triasť. „Predstavme si, dcérenka,“ začala. „Predstavme si, že sme vtáky a že sme si našli miesto na odpočinok. Tu budeš v bezpečí, kým sa po teba vrátim.“

Keď som sa pozrela do maminých očí, rozruch vonku slabol, až som ho nakoniec nepočula vôbec. Počula som len jej hlas, ktorý hovoril jemne a upokojoval ma. Vliezla som do skrinky, ktorú držala otvorenú, zohla som sa a pritiahla som si kolená až k hrudníku. Keď zatvárala dvierka, zdvihla som ruku, aby som ju zastavila, a povedala som: „Mama, bojím sa byť sama. Chcem byť s tebou a ostatnými. Ale hlavne chcem byť s tebou.“

„Vždy budem s tebou, dcérenka,“ povedala. „Teraz však musíš byť ticho. Bez ohľadu na to, čo budeš počuť, nesmieš opustiť svoju skrýšu, kým po teba neprídem.“

„A kedy po mňa prídeš?“ spýtala som sa.

„Čoskoro,“ povedala. „Veľmi skoro.“ Potom zavrela dvierka a hodila rúcho na šijací stroj. Počula som jej kroky, ako bežala cez dvere našej chatrče smerom k námestiu.

Neviem, ako dlho som čakala, azda hodinu, možno dve. Čoskoro ma chrbát začal bolieť a ja som cítila neznesiteľnú potrebu natiahnuť si nohy a narovnať krk, ale vôbec mi nezišlo na um, aby som opustila skrinku. Čakala som na mamu, ako mi prikázala. Vôbec som nepochybovala o tom, že sa po mňa vráti.

Zvnútra skrinky, keď na nej bolo ešte prehodené rúcho, som počula len veľmi málo z toho, čo sa dialo vonku. Zaznelo niekoľko výstrelov, ale to bolo všetko a šialený rozruch sa zrejme upokojil. Možno, že vojaci odišli a ja budem môcť čoskoro opustiť svoj úkryt. Už som sa skoro presvedčila, že je všetko, čo sa stalo, za nami, keď som zacítila aj cez skrinku, že sa zem podo mnou chveje, a začala som sa znova triasť. Niekto sa blížil k chatrči, ale neboli to ľahké a rýchle kroky mojej mamy. Boli to ťažké, unavené kroky zúrivého vojaka. Zrazu rozkopol ľahké drevené dvere takou silou, že narazili do steny chatrče, až zahrkotala strecha, niekoľko vecí spadlo z políc a roztrieštilo sa na podlahe. Koľkokrát urobil môj bratranec Carlito to isté? A koľkokrát ho teta Juana za to vyobšívala?

Zavrela som oči a prestala dýchať v snahe zastaviť triašku. Predstavovala som si, že som ešte menšia, než som. Už som nebola vtáča, čo čakalo na návrat svojej matky, ale vajíčko, čo nemôže dýchať ani sa pohnúť, ba ani spôsobiť ten najmenší zvuk. Cez svoju škrupinu som počula, ako votrelec dýcha z hĺbky hrdla, jeho zavrčanie, keď strhával jeden za druhým závesy zo stropu. Okolo chatrče s otvorenými dverami som počula vojakov, ktorí sa vonku rehúňali a posmievali, ako opití blázni hádzali kamene do túlavého psa a jasali, keď kameň zasiahol cieľ. Krvácajúci pes odkríval preč a kňučal, keď sa pripravoval na smrť kdesi osamote. Nikdy nepochopím, ako môžu byť utrpenie a smrť zábavné. Zrazu mi z najtemnejších zákutí mojej duše presiaklo poznanie a uvedomila som si žalostné zvuky žien a detí, mojej mamy, tety aj mojich bratrancov a sesterníc, ako plačú, lapajú po dychu a prosia o svoje životy. Videla som ich kľačať na krvou nasiaknutej zemi, niektorých s očami obrátenými k nebu, iní hľadeli rovno pred seba. Jeden po druhom zazneli výstrely a oni padali jeden cez druhého, až nikto nezostal stáť. A potom som začula zavýjať vietor, ako dul po studenej, pustej krajine bez stromov či hôr alebo údolí. A rieka vytekala z rany v mojom srdci. Krvácalo nad všetkým, čo som poznala, v čo som dúfala alebo verila.

Vojak potom kopal do stoličiek a jediného stola v našej chatrči, strhol visuté siete zo stien a zmietol všetko z regálov, čím zničil celý svet, ktorý som poznala, a všetko v ňom porúcal na zem. Rozdrvil zvyšky môjho života svojimi bagančami, ale nepoložil ruku na šijací stroj ani skrinku v kúte, ktoré zakrývala bohatá tkanina fialovej a zlatej farby.

Odišiel do ďalšej chatrče a mňa obklopilo trpké ticho.

Neviem, ako dlho som zostala potme s kolenami pritisnutými k hrudi, s hlavou sklonenou nad telom. Mohli to byť celé dni alebo možno len zopár hodín. Spomínam si, že mi ruky a nohy stuhli a ja som mohla dýchať len krátkymi, plytkými nádychmi. Zakaždým, keď som si pomyslela, že vyjdem zo svojho úkrytu, spomenula som si na matkine slová. Bez ohľadu na to, čo som počula, alebo čo sa stalo, mala som počkať, kým príde po mňa. Keď sme sa hojdali v našej sieti, ktorá visela medzi nebom a zemou, šepkali sme si.

„Kedy sa vrátiš po mňa, mami? Čo mám robiť, kým sa nevrátiš? Kde si teraz? Prečo nie si tu so mnou?“

„Musíš byť trpezlivá, dcérenka,“ povedala. „A musíš si uvedomiť, že budem vždy s tebou. Vždy.“

Počula som kroky, čo sa blížili z diaľky, a známy hlas, ale moje zmysly tak skresľovali, že som na prvý raz nedokázala rozpoznať tie zvuky ako ľudské. Nakoniec som si uvedomila, že je to človek, ktorý volá, zhľadúva ľudí. Bol to otec Lukáš! Drahý otec Lukáš! Odišiel do San Salvadora na pár dní a teraz sa vrátil. Mama by určite nechcela, aby som sa schovávala pred otcom Lukášom.

Zavolal znovu prosebným, roztraseným hlasom: „Je tu niekto?“ spýtal sa. „Ak ma počujete, odpovedzte mi.“ Chcela som mu odpovedať tak, že vyskočím zo skrinky s oboma rukami vystretými, ale bola som v tej chvíli len ochrnutým a stlačeným kusom mäsa a kostí a nebola som si istá ani tým, či mám oči otvorené, alebo zatvorené. Nejako sa mi podarilo ohnúť palec na nohe a pritlačiť ho k boku skrinky. Pohyb môjho prsta mi uvoľnil nohu v členku a bola som ňou schopná vydať slabý buchotavý zvuk, ktorý bol stále hlasnejší a pravidelnejší, ale napriek tomu som nedokázala vydať zo seba ani slovo. Hrdlo mi onemelo, a keď som sa pokúšala odpovedať na zúfalé prosby otca Lukáša, vydala som iba pípavý zvuk, ktorý by mohol byť pokojne aj pišťaním myši. Ale akoby zázrakom spadlo rúcho zo šijacieho stroja a dvierka na skrinke sa pomaly otvorili. „Ana, si to ty?“ spýtal sa.

Nemohla som sa pohybovať, ani som nedokázala prehovoriť. Odpovedala som mu v myšlienkach. Otec Lukáš, čakala som, kým sa vráti moja mama. Povedala mi, aby som na ňu počkala bez ohľadu na to, ako dlho by to trvalo, ale ja si nemyslím, že ešte môžem čakať.

„Milostivá Matka Božia!“ zvolal, potom siahol dovnútra a vytiahol ma zo skrinky, akoby prinášal na svet zdeformované a ohavné dieťa. Pritisol si ma na hruď, zakryl mi tvár rukou a vyniesol ma z chatrče, ale pomedzi jeho prsty som zazrela skrvavené mŕtvoly, ktoré ležali všade po celej dedine. Boli porozhadzované ako bielizeň, keď búrka pretrhne šnúru. Jeden chlapec s bielymi teniskami mal ruky zviazané za chrbtom. Jeho brucho bolo rozpárané tak, že sa mu črevá roztiekli po zemi, kde ležali ako lesklé obrovské vrece ružových a modrých červov. Okamžite som vedela, že to bol Manolo, pretože bol jediným chlapcom v dedine, ktorý nosil biele tenisky, a tie mu mnohí závideli. Zavrela som pevne oči a pritlačila som sa k otcovi Lukášovi, lebo som už nechcela vidieť hrôzy za jeho rukou, ale ten vykrútený členok v bielej teniske si zapamätám po zvyšok svojho života.

Otec Lukáš nezrozumiteľne mumlal ako šialenec a niesol ma po ceste do dedinského kostola. Tam prešiel uličkou medzi lavicami a položil ma pred oltár. Kľakol si ku mne, triasol sa a zatínal zuby, keď si pritisol zakrvavené ruky na čelo a potom na moje, čo zopakoval niekoľkokrát, kým naše tváre nepokryli krv a špina. Z očí mu tiekli slzy, ktoré mu robili šmuhy po lícach a krku, zmáčajúc tak okraj jeho zakrvaveného goliera. „Tvoja matka mi povedala, že keby sa niečo stalo, aby som ťa hľadal pod kňazským rúchom. Nevedel som, čo tým myslela, a povedal som jej, aby sa nebála, že sa nič nestane. Ako som sa len mohol tak mýliť, Ana? Ako som sa mohol tak mýliť?“

Odvrátil sa odo mňa a pozrel sa na oltár. Plakal a modlil sa veľmi dlho a ja som ležala vedľa neho skrútená ako embryo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá kapitola