Poprvé vydáno ve Spojených státech v nakladatelství HarperCollins Publishers

Copyright © HarperCollins Publishers, 2014

Translation © Bronislava Grygová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-927-3

ISBN mobi 978-80-7462-235-9

Byla to fantastická směsice světel, zvuků a vůní, legračně pruhovaných stanů a smíchu, který se ozýval z klikatých uliček jako kanonáda. Na každém rohu nějaká podivnost. Muž na pódiu polykal plameny. Ve vzduchu se vznášela sladká a těžká vůně koláčů a popcornu, týrala smysly tak dlouho, až se z ní dělalo člověku zle. A v úplně posledním stanu byl muž s dlouhým plnovousem – muž, který nesliboval bohatství, výstřednosti a dokonce ani nahlédnutí do budoucnosti. Ne. Ten muž v posledním stanu sliboval jedinou věc, kterou si chlapec přál ze všeho nejvíc.

Kontrolu nad ostatními.

Lidičky, tomuhle ani nebudete věřit, ťukal Dan do klávesnice a pokyvoval hlavou směrem k monitoru. „Odborník na manipulaci s pamětí“? Je to vůbec možné? Na každej pád mrkněte na to video a dejte mi vědět, co si o tom myslíte!

Kurzor chvíli zaváhal nad posledním řádkem – znělo to tak zoufale. Ale Dan už vlastně začínal být zoufalý. Na poslední tři zprávy mu nikdo neodpověděl a nebyl si ani jistý, zda je Abby a Jordan ještě vůbec čtou.

Stiskl „Odeslat“.

Dan se zaklonil a uvelebil se v křesle, zakroutil krkem a poslouchal jemné praskání páteře, jak se přizpůsobovala tomu pohybu. Pak notebook zavřel – možná trochu moc prudce – vstal a zasunul ho do batohu mezi volné papíry a pořadače. Právě když si sbalil věci, ozval se zvonek a on vyšel z knihovny do chodby.

Širokou chodbou se valila vlna studentů. Dan zahlédl několik spolužáků, kteří s ním chodili na základy algebry. Zamávali na něho, když se blížil k jejich skříňkám. Missy, malá brunetka s nosem posetým pihami, si vyzdobila dvířka své skříňky všemi možnými samolepkami a pohlednicemi ze seriálu Doktor Who. Vysoký hubeňour jménem Tariq si bral učebnice ze sousední skříňky, vedle něho stál nejmenší kluk z dvanácté třídy, Beckett.

„Čau, Dane,“ pozdravila ho Missy. „Neviděli jsme tě u oběda. Kam jsi zmizel?“

„Ále, byl jsem v knihovně,“ odpověděl Dan. „Musel jsem dodělat něco do literatury.“

„Páni, lidi, vy se do týhle hodiny fakt namakáte,“ ozval se Beckett. „Jsem rád, že jsem zůstal v obyčejné anglině.“

„Jo, Dane, právě jsme mluvili o Macbethovi, když jsi přišel. Půjdeš?“

„Slyšel jsem, že scéna je skvělá,“ řekl Tariq a s cvaknutím zavřel skříňku.

„Ani jsem nevěděl, že dávají Macbetha,“ podivil se Dan. „To dělají v dramaťáku?“

„Jo, a hraje v tom Annie Si. To je dostatečný důvod na to jít.“ Beckett se na chlapce uličnicky usmál, na což Dan téměř nereagoval, a pak se celá skupinka vydala chodbou. Dan si nevzpomínal, jakou hodinu mají před sebou ostatní, ale i když v knihovně nic nedělal, skutečně mířil do druhého poschodí na hodinu literatury pro pokročilé. Nebyl to jeho nejoblíbenější předmět, ale Abby přečetla většinu knížek, které byly na programu, a slíbila, že mu pomůže, což situaci trochu vylepšovalo.

„Měli bychom to jít prověřit,“ navrhl Tariq. Měl na sobě svetr asi na třikrát větší postavu, než byla ta jeho, a upnuté kalhoty. Vypadal tak trochu jako bambule na čepici. „A Dane, ty bys měl jít s náma. Můžu sehnat volňásky. Znám hlavního osvětlovače.“

„Nevím, popravdě se mi Macbeth nikdy nelíbil. Pro lidi s obsedantně-kompulzivní poruchou, jako jsem já, je to až moc osobní,“ prohlásil Dan s kamennou tváří a zuřivě si otíral neexistující skvrnu na rukávu.

Missy i Tariq se na něj nechápavě podívali.

„Znáte to, ne?“ slabě se uchichtl. „,Pusť, prokletá skvrno, pusť, povídám!‘?“

„To je z té hry?“ zeptal se Tariq.

„Jo, to je… Je to jeden z nejznámějších veršů.“ Zamračil se. Abby a Jordanovi by to došlo. Copak neměli všichni ve škole Macbetha? „Tak jo, uvidíme se později.“

Dan se oddělil od skupinky a zamířil po schodech nahoru. Vytáhl mobil a poslal krátkou textovku Jordanovi a Abby: „Nikdo tady nerozumí mému smyslu pro humor. Pomoc!“ O dvacet minut později, když už seděl a nudil se ve třídě, Jordan stále ještě neodpověděl a Abby mu poslala vlažné „LOL“.

Co se děje? Kde se jeho přátelé ztratili? Přece nejsou tak zaneprázdnění… Zrovna minulý týden se mu Jordan na Facebooku svěřil, jak neskutečně suchopárné jsou jeho hodiny. Tvrdil, že po výuce, kterou měli na přípravce v New Hampshire College, ho už nic nezaujme. Dan s ním soucítil, i když upřímně řečeno, výuka byla to poslední, co si z jejich léta v New Hampshire pamatoval. Nemohl ale přestat myslet na to, co se přihodilo na kolejích v Brooklinu – v bývalém blázinci, kterému šéfoval zvrácený ředitel Daniel Crawford.

Když zrovna nepřemýšlel o onom malém detailu, myslel na Jordana a na Abby. Bezprostředně po návratu z kampusu od nich neustále dostával esemesky a e-maily, ale teď spolu skoro nemluvili. Missy, Tariq a Beckett jsou fajn, říkal si, ale Jordan a Abby byli jiní. Jordan věděl, jak ho vytočit, ale vždycky to myslel dobře a všechny tři dokázal rozesmát. A když to Jordan přece jen trochu přehnal, byla tu Abby, která ho zpacifikovala a nastolila znovu pořádek. Skutečně, ona byla tím pilířem, který držel jejich partu pohromadě – partu, která podle Dana stála za udržení.

Proč ho tedy jeho přátelé ignorují?

Dan pohlédl na hodinky a vzdychl. Ještě dvě hodiny do konce vyučování. Ještě dvě hodiny, než bude moci utíkat domů, připojit se na internet a zjistit, jestli si jeho kamarádi nechtějí pokecat.

Znovu vzdychl, usadil se pohodlně na židli a neochotně odložil telefon.

Zvláštní pomyšlení, že tak nebezpečné místo jako Brookline je svedlo dohromady, a normální život je od sebe odděluje.

× × × × ×

Na talíři vedle notebooku ležel zpola nedojedený sendvič s máslem. U nohou se mu povalovaly stránky z učebnice dějepisu. Svěží podzimní vzduch mu obvykle pomáhal se soustředit, ale místo aby dělal úkoly, což by doopravdy měl, probíral se šanonem s výpisky, které nasbíral o Brooklinu. Když skončil program přípravky, Dan uspořádal všechny poznámky, které si napsal, veškerý výzkum, který udělal, a fotografie, které nasbíral, a všechno založil do jednoho úhledného šanonu.

Vracel se k němu a listoval svými poznámkami častěji, než by měl. I s tolika originálními dokumenty toho ještě ze života ředitele blázince tolik chybělo. A když zjistil, že by s ním mohl být skutečně příbuzný díky svým biologickým rodičům – že tento hrozný člověk by mohl být jeho prastrýcem a on je dokonce jeho jmenovcem – pociťoval to Dan jako mezeru ve své osobní historii, záhadu, kterou nutně potřeboval vyřešit.

V tuto chvíli však šanon plnil jen úlohu rozptýlení, zatímco čekal, až se Jordan a Abby zalogují. Jak zní ta fráze, kterou jeho otec tak rád používal? Pospěš si a čekej…

„Můžu být ještě trapnější?“ zamumlal Dan a vjel si oběma rukama do tmavých rozcuchaných vlasů.

„Myslím, že jsi úplně v pohodě, zlato.“

Dobře mu tak. Lepší nechat si příště chmurné poznámky pro sebe. Dan se podíval na mámu, Sandy, která stála na verandě a usmívala se na něj. Držela hrnek s kakaem, ze kterého se kouřilo. Doufal, že je pro něho.

„Moc práce?“ zeptala se a kývla hlavou směrem k zapomenuté učebnici u jeho nohou.

„Už to skoro mám,“ odpověděl a pokrčil rameny, vzal si od ní oběma rukama hrnek, rukávy svetru mu padaly přes prsty. „Myslím, že čas od času si můžu dát pauzu.“

„Jasně,“ přisvědčila Sandy a napolo omluvně se usmála. „Já jen… že ještě před pár měsíci ses nemohl dočkat, až podáš přihlášku na Penn, a teď už máme říjen a blíží se rychle uzávěrka.“

„Mám spoustu času,“ namítl Dan nepřesvědčivě.

„Možná na tu esej, ale nemyslíš, že lidem z přijímací komise to přijde divné, že jsi v posledním ročníku přestal dělat věci navíc? Neměl bys jít někam na brigádu? I kdyby to byl jen jeden den o víkendech, myslím, že by to hrálo roli. A možná by ses měl zajet podívat i do jiných kampusů – však víš, první volba nemusí být vždycky ta nejlepší.“

„Nepotřebuju víc mimoškolní činnosti, když odmaturuju za čtyři. A kromě toho, NHCP se bude na mojí přihlášce skvěle vyjímat.“

Sandy svraštila světlé obočí, studený vítr jí čechral vlasy, které jí padaly na ramena, když se od něj odvrátila a dívala se kamsi na stromy, které lemovaly verandu. Objala si ramena a pokývala hlavou. Takhle reagovala vždycky, když padla zmínka o NHCP. Zatímco Jordan a Abby dokázali před svými rodiči pravdu o Brooklinu překroutit a zamlčet, Danovi rodiče věděli více méně všechno. Byli tam, když policie Dana vyslýchala, poslouchali, když popisoval, jak ho přepadli a hodili na zem… Jen zmínit se v jejich přítomnosti o tom místě bylo jako vyřknout nějakou kletbu.

„Ale jasně,“ řekl Dan a foukal přitom do horké čokolády. „Můžu se mrknout po nějaké brigádě nebo něčem podobném. Žádný problém.“

Sandyina tvář se uvolnila, paže spustila podél těla. „Uděláš to? To by bylo fakt bezva, zlatíčko.“

Dan přikývl a dokonce otevřel v počítači nové vyhledávací okénko a googlil. Napsal „ošetřovatel v zoo“ a naklonil monitor trošku od ní.

„Dík za kakao,“ dodal.

„Není zač.“ Prohrábla si rukou vlasy a Dan s úlevou vydechl. „Poslední dobou moc nechodíš ven. Nebude mít Missy brzy narozeniny? Pamatuju si, že jsi byl loni u ní na párty, někdy kolem Halloweenu.“

„Nejspíš jo,“ odpověděl s pokrčením ramen.

„Anebo ti ostatní… tvoji ostatní přátelé?“ Zaváhala nad slovem přátelé. „Abby, je to tak? A ten hoch?“

Vždycky to tak dělala, ptala se na Abby, jako by si přesně nepamatovala, jak se jmenuje. Jako by nedokázala uvěřit, že má něco jako holku, anebo ten fakt přijmout. Popravdě, občas tomu nemohl uvěřit ani on sám.

„Jo,“ zabručel vyhýbavě. „Mají toho moc, však víš… škola a práce a vůbec.“

Skvělý výkon, Dane. Oscara ti posílají poštou.

„Práce? Takže oni pracují?“

„Jsi mazaná, mami,“ zamumlal. „Chápu narážku…“

„To je mi jasné, zlato. Ach, než zapomenu – přišla pošta. Bylo tam něco pro tebe…“

Bylo to nezvyklé. Nikdy nedostával dopisy. Sandy se probírala nejrůznějšími obálkami, které si strčila do kapsy kabátku, a pak mu jednu hodila do klína. Dopis vypadal, jako by ho vyprali v pračce a pak vláčeli bahnem. Dan se podíval na zpáteční adresu a v žaludku pocítil chladné bodnutí.

Sandy přešlapovala na místě.

„Nejspíš nějaká reklama,“ řekl Dan naoko bezstarostně a odhodil obálku na hromádku knih. Pochopila, usmála se na něj sevřenými rty a otočila se. Skoro ani neslyšel zavřít dveře, když Sandy zmizela zpátky v domě. Dan hrábl po dopise.

Lydia & Newton Sheridanovi.

Sheridanovi? Jako Felix Sheridan? Jako jeho bývalý spolubydlící, ten, který se ho v létě snažil zabít, buď proto, že se zbláznil, anebo proto, že byl – co? Posedlý? Když Dan zavřel oči, stále viděl Felixův šílený škleb. Ať už byl či nebyl posedlý, Felix skálopevně věřil tomu, že je převtělením Sochaře.

Když Dan otevíral obálku, třásly se mu ruce. Možná je to jen omluva, pomyslel si – je velmi pravděpodobné, že s ním chtějí Felixovi rodiče navázat kontakt a říct mu, jak je jim líto, že mu jejich syn způsobil takové potíže.

Dan se zhluboka nadechl a dvakrát zkontroloval, jestli je opravdu sám. Pootevřeným oknem slyšel, jak Sandy v kuchyni myje nádobí.

Milý Danieli,

nejspíše jsi překvapen, že ti píši, a já jsem doufala, že ti nebudu muset psát, ale je jasné, že tohle je jediná možnost.

Nemám nejmenší právo to od tebe požadovat, ale prosím tě, zavolej mi, až dostaneš tento dopis, co nejdříve. Pokud se neozveš… Zkrátka, nebudu ti to mít za zlé.

603-555-2212

Prosím, ozvi se.

S pozdravem,

Lydia Sheridanová

Dan se nemohl rozhodnout, zda má dopis zmuchlat a zahodit mezi odpadky, anebo rovnou vytočit číslo. Domem se stále ozývalo tiché cinkání, jak jeho matka myla a utírala nádobí. Znovu si přečetl dopis, poklepával papírem o prsty a zvažoval své možnosti.

Na jednu stranu by byl naprosto šťastný, kdyby na Felixe úplně zapomněl. Na druhou…

Na druhou stranu by byla lež, kdyby řekl, že není zvědavý, jak se jeho starému spolubydlícímu daří. Nechali všechno otevřené, nedořešené. Chladný pocit v jeho žaludku ne a ne se vytratit.

Felix možná potřebuje tvoji pomoc. Tys taky potřeboval pomoc. Je opravdu fér říct o někom, že je ztracený případ?

Podíval se do okna napravo. Jeho matka si teď broukala a hudba jemně doléhala k místu, kde seděl. Z javoru, který se skláněl nad verandou, se pomalu snášelo k zemi pár listů. Paul už mockrát ořezal jeho větve, ale strom stále dosahoval až k domu. To však jeho otce neodradilo, zkoušel to dál.

Dan vzal svůj mobil a vyťukal číslo Lydie Sheridanové dřív, než si dokáže vymyslet nějakou výmluvu.

Telefon vyzváněl a chvíli si byl Dan jistý, že to paní Sheridanová nezvedne. Skoro v to doufal.

„Haló?“

„Ahoj, Lydie? Pardon, paní Sheridanová?“ Jeho vlastní hlas mu připadal položený nějak vysoko a cizí.

„U telefonu… Kdo volá? Tohle číslo neznám.“

Mluvila stejně jemně jako Felix, ale její hlas zněl uvolněněji a ženštěji než ten, který si dosud živě vybavoval.

„Tady je Dan Crawford. Poslala jste mi dopis a prosila mě,

abych vám zavolal. Tak… No, tak teda volám.“

Linka se odmlčela na chvíli, která mu připadala nekonečná. Konečně zaslechl, jak na druhém konci Felixova matka přerývaně dýchá.

„Děkuju ti,“ řekla a znělo to, jako by byla na pokraji slz. „Právě jsme… Nevíme, co dělat. Zdálo se, že se lepší. Doktoři, co se o něho starají, si opravdu mysleli, že se jeho stav zlepšuje. Ale teď je to, jako by se dostal do slepé uličky. Jediné, co dělá, je, že prosí o tebe, den za dnem – Daniel Crawford, Daniel Crawford.“

Tahle zpráva byla víc než jen trochu zdrcující.

„To je mi líto, ale nevím, co chcete, abych s tím udělal,“ řekl Dan. Možná to vyznělo chladně, ale co se od něj čeká? Není doktor. „Nejspíš to přejde. Vsadím se, že to chce jenom čas.“

„Ale proč chce tebe?“ naléhala Lydia.

Dan trhnul hlavou dozadu, překvapený náhlým chladem v jejím hlase.

„Už to přešlo?“ Povzdychla si. „Je mi to líto. Já… já nespím. Dělám si o něho takové starosti. Opravdu to po tobě nerada žádám…“

„Ale?“ pobídl ji Dan. Nebylo třeba. Viděl tu otázku, jak přichází, už na míli daleko.

„Kdybys mohl jenom zajet do Morthwaite. Navštívit ho. Vidět… Já nevím. Prosím tě o to, chápeš? Prosím zoufale. Chci jen, aby mu bylo líp. Chci jen, aby už bylo po všem.“ Dan slyšel, jak jí slzy lámou hlas. „Pro něj to ještě neskončilo, Dane. Pro tebe už ano?“

Musel se zasmát. Připadalo mu, že je to za ním? Ne, ani náhodou. Sny přetrvávaly, stejně hrůzostrašné jako dřív, často se v nich zjevoval sám ředitel. Neskončilo to, a i když to bylo zvrácené, Dan pocítil trochu úlevu, když slyšel, že v tom není sám.

„To asi nebude fungovat,“ řekl Dan pomalu. „Mohlo by mu to přitížit. Uvědomujete si to, že?“ Nechci to mít na svědomí. Nemůžu to mít na svědomí.

Už tak se cítil provinile za to, že do šlamastyky v Brooklinu zatáhl Abby a Jordana. Pokud jde o Felixe, tam si aspoň mohl říct, že je bez viny – že ta pokrytecká profesorka Reyesová dovolila vylákat Felixe do suterénu, kde jeho mysl… kde jeho mysl zůstala, jak se zdá.

„Ale pojedeš, že?“ Paní Sheridanová zněla tak šťastně. Tak plná naděje. „Ach, děkuju ti, prosím, já jen… Děkuju ti.“

„Kam přesně tedy pojedu?“ zeptal se Dan. Jeho žaludek byl jedním ohromným uzlem strachu. „A jak se tam dostanu?“

Následující neděli seděl Dan na místě spolujezdce v černé Toytě Prius Lydie Sheridanové. Vysoká štíhlá žena se hrbila nad volantem a pevně se ho držela. Husté prstýnky hnědých vlasů jí utíkaly ze spony z želvoviny, která se je snažila udržet pohromadě. Tenké obroučky brýlí jí sjížděly ze strmého nosu.

„Určitě s tím tvoji rodiče souhlasí?“ zeptala se paní Sheridanová, když onoho odpoledne kráčel Dan k jejímu autu.

„Jo, jasně,“ odpověděl a čekal, až otevře dveře vozu na jeho straně. „Zrovna předělávají dům. Všude samý náklaďák. Nemůžeme teď ani parkovat na příjezdové cestě. Ale měli radost, když jsem jim řekl, že mám namířeno za Felixem.“

Po těchto trapných zdvořilostech – které si vyměnili na parkovišti u McDonald´s – Dan nastoupil do auta a od té chvíle jeli beze slov.

Ne že by neumíral zvědavostí dozvědět se něco víc o tom, do čeho přesně jde. Nedokázal jenom sebrat odvahu, aby se na to zeptal.

Namísto toho zíral na svůj mobil, četl odpovědi od Abby a Jordana na zprávu, kterou jim poslal dnes ráno o tom, že jede navštívit Felixe. Byl to aspoň důkaz, že ještě čtou jeho vzkazy. Ale zrovna teď si Dan přál, aby byl dostal jejich odpovědi dřív, než se ocitl v pasti v autě někoho jiného.

Lipcott, Jordan

Komu: Crawford, Dan

Kopie: Valdezová, Abby

Přečetl jsem si tvoji zprávu a napadlo mě: „Jsi si jistý tím, co děláš?“ A to bylo ještě předtím, než mi máma donesla poštu. Někdo mi poslal fotku, Dane. Abby dostala taky fotku. Vypadá to jako hloupý žert. Cirkusy, lunaparky a blbosti. Pošlu ti tu fotku jako přílohu, ale psaní nemělo žádnou zpáteční adresu. Co to, sakra, je?

J.

P.S. Počkej, až uvidíš zadní stranu, bla.

[Stáhnout přílohu 2/2]

A Abbyina odpověď byla ještě víc překvapující.

Valdezová, Abby

Komu: Crawford, Dan

Kopie: Lipcott, Jordan

Snažila jsem se akorát posunout někam dál, Dane, ale došel mi poštou taky obrázek. Vážně, doopravdy se nechci hrabat v minulosti, ale… nevím. Dostal jsi nějakou fotku? Je divné, že jsme ji dostali jenom Jordan a já. Jsem z toho perplex, Dane. Jako by se na nás někdo zaměřil. Dávej na sebe pozor, jasný? Dej nám vědět, jak se vede Felixovi, abych neměla takový strach. Proč se prostě nemůžeme pohnout dál?

Abby

[Stáhnout přílohu 2/2]

Na tom chtít se pohnout dál bylo všechno v pořádku, ale v hlavě mu to znělo jako nějaká abstraktní, nicneříkající fráze. Jak má zapomenout na to, že byl připoután řemínky na nosítka a skoro ho zabili? Jak zapomenout na to, že když se osvobodil, byl to on, kdo téměř zabil? Jak se člověk oprostí od něčeho takového? To, jak Abby použila slovo prostě, bylo obzvláště kruté. Prostě se rozhodnout posunout dál. Prostě se rozhodnout zapomenout. Prostě přestat mít noční můry. Jako by to bylo tak jednoduché, jako vybalit z tašky potraviny a strčit mléko a džus do ledničky.

Dan poklepal na odkazy se dvěma přílohami a čekal, až naskočí síť a obrázky se stáhnou. Nervózně trhnul nohou, když sledoval, jak černobílé obrázky plní displej jeho telefonu – nejdřív ten od Jordana a pak od Abby.

Mhouřil oči a otáčel jimi všemi směry. Vypadaly, jako by je někdo pořídil ve stejný den a na stejném místě – byly roztržené, jako by pocházely z jedné fotografie. Když si pozorněji prohlédl zadní stranu fotek, pochopil, proč byl Jordan tak vyvedený z míry.

Na zadní straně každého obrázku bylo černým inkoustem načmáráno pár slov. Na Jordanově „S tebou jsme“, a na Abbyině „skončili“.

S tebou jsme skončili.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3