Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fiona Valpy: Láska po francouzsku

Vydání první

Copyright © Fiona Valpy 2013

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2026. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The French For Love vydaného

nakladatelstvím Bookouture, an Imprint of StoryFire Ltd.,

Velká Británie v roce 2013

Český překlad © 2016 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0407-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0408-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Fiona Valpy

Láska po francouzsku

(ukázka)

Carin, mojí sestře

Poděkování

Chci poděkovat všem lidem, kteří mi pomohli se psaním této knížky, zejména Oliveru Rhodesovi a Emily Rustonové, kteří mě přivedli do nakladatelství Bookouture, a za jejich nadšené povzbuzování a podporu.

Všechny postavy v této knize jsou samozřejmě úplně vymyšlené, ale obrovská zkušenost a dovednost bratří Thibaultových byla inspirována našimi „superzedníky“ – bratry Feltriny a jejich spolupracovníky, kteří dokázali úplné zázraky, aby nám pomohli vybudovat ve Francii náš dům snů. (A kameník jménem Pierre skutečně existuje.)

Velmi vděčná jsem také všem odvážným duším z vinařského světa, které mě pustily ke svým vínům a do svých sklepů: Eriku Bonnevilleovi a jeho spolupracovníkům v Château L’Enclos, Jacquimu a Jeanu-Michelovi De Robillardům a obzvlášť Pierrovi a Marisol Charlotovým, jejichž Château des Chapelains ve St. André-et-Appelles se stalo inspirací pro velkou část této knihy.

Děkuji všem z Confrérie des Vins v Sainte Foy Bordeaux, kteří mě a mého manžela vyznamenali udělením rytířského titulu Chevalier of the appellation, a Florentu Niautouovi z enologické laboratoře ve St. André-et-Appelles za to, že s námi sdílel svou vášeň pro výrobu vína.

A konečně díky a lásku posílám rodině. Nejvíc ze všech však patří mojí sestře Carin, která mě povzbuzovala v psaní i tváří v tvář zoufalství, všudypřítomnému prachu ze stavby a tvůrčí krizi. Tohle je pro tebe.

milovat: slov. aimer, affectionner, ressentir une attirance pour, être amoureux, adorer, désirer, faire l’amour, podst. jm. amour m, attirance passionnée ž, affection ž, tendresse ž, intérêt, personne aimée ž, mon chou, chéri, amour…

zamilovat se: tomber amoureux/amoureuse

životní láska: l’amour m de sa vie

láska na první pohled: le coup de foudre m

milostná záležitost: liaison ž, histoire d’amour ž…

První kapitola

Nové začátky

Seznam úkolů:

• 20 minut pilates – denně

• Praktikovat hluboké dýchání a uvolnění mysli – pravidelně

• Přesun do Francie

• Odeslat přihlášku do kurzu Master of wine jako první krok na cestě k úžasnému a naplňujícímu povolání, které mi zajistí prostředky pro život plný kouzla a zábavy

• Najít vhodného muže pro lásku, se kterým budu mít děti, BACHA! Už nikdy další takovou zrádnou krysu, jako byl Ed – průběžně

Provádět pilates v lodní kabině o velikosti krabičky od sardinek se ukázalo být fyzicky nemožné, a tak jsem se raději vydala na palubu, abych si protáhla nohy a podívala se, jak se z časného ranního oparu zvolna vynořuje St. Malo. Rázovala jsem si po palubě a zhluboka se nadechovala mořského vzduchu, čímž jsem jednou ranou zabila dvě mouchy ze svého seznamu úkolů, a připravovala se na všechno, co přinesou další dny. V duchu jsem si vybavila cestu domů, kterou jsem podnikla brzy zjara po poslední návštěvě u tetičky Liz. Teď jsem vlastně jela taky domů, jenomže kupodivu právě opačným směrem.

Svůj byt v Arundelu jsem na rok pronajala mladé dvojici, která neměla dost peněz na koupi vlastního bydlení, protože banky přestaly půjčovat. Ještě před rokem by bývali dostali třeba stoprocentní hypotéku bez jakýchkoliv problémů. Ještě před rokem jsem měla svou jistou a pěknou práci. Před rokem jsme byli s Edem ještě spolu. Před rokem byla Liz ve svém domě, kam teď směřovala moje cesta.

Za rok se může stát strašná spousta věcí.

„Volnost je jen jiné slovo pro to, když nemáš co ztratit,“ zpívala jsem si společně s autorádiem. Líp bych to neřekla. Ztráty se v poslední době staly nedílnou součástí mého života. Nejdřív mi umřel otec. Pak mě opustil přítel. Pak umřela teta. A teď jsem přišla o práci. Byla jsem volná jako pták. A vyděšená k smrti. Na vedlejším sedadle jsem měla položený diář, poslední uklidňující pozůstatek kontroly, kterou jsem měla nad životem, jak jsem si myslela. Seznamy úkolů obvykle každý den zaplnily celou stránku, ale teď jsem se musela snažit, aby vydaly aspoň pár řádků. Udržovat zvyklosti je důležité. Vždycky jsem potřebovala řád, a tak jsem i teď, kdy se mně život proměnil v totální chaos, byla rozhodnutá zachovávat zásady a pěkně po anglicku nehnout ani brvou…

Odbočila jsem na dálnici a pustila se směrem na jih, od šedivé anglické a severofrancouzské oblohy k jasnému letnímu jižnímu slunci. Připadala jsem si, jako bych opouštěla černobílý film předchozího života a vstupovala do syté barevnosti nového začátku. Mraky se rozestoupily jako divadelní opona, aby odhalily – co vlastně?

Neměla jsem tušení, co tam na mě život chystá. Poslala jsem ale Liz tam nahoru tiché poděkování z celého srdce, že mi odkázala dům. A dala mi tak novou šanci.

Liz byla moje nejoblíbenější tetička. Popravdě řečeno byla moje jediná teta, ale určitě bych ji měla nejraději, i kdybych měla ještě nějaké další. Možná jste o ní už někdy slyšeli – Liz Chamberlainová si udělala jméno jako fotografka a v bouřlivých šedesátých letech se tak stala něčím jako celebrita. Její věhlasné portréty rockových hvězd a herců se ještě pořád občas objevují v tisku (nutno poznamenat, že v poslední době hlavně jako doprovod nekrologů). Jenže pak se koncem sedmdesátých let k lesku a ruchu londýnského života obrátila zády a odstěhovala se na hluboký francouzský venkov, kde se z ní stala tak trochu poustevnice. Nikdy však neztratila oko pro krásný záběr, pouze namířila objektiv fotoaparátu místo na celebrity na krajinu kolem nového domova. Na zakázku fotila pro knihy o bordeauxských vínech nebo krajině a přírodě jižní Francie. S nástupem digitální fotografie ji vášeň opustila. Jak sama říkala, výzva a umění se vytratily. „Je to konec jedné éry.“

Jak jsem tak mířila k novému domovu s autem nacpaným světskými statky a tuctem balíčků čokoládových sušenek HobNob (základní záchovné dávky), úplně jsem slyšela Lizin hlas. Možná mě po cestě doprovázel její duch. Ta myšlenka mě poněkud uklidnila a dodala mi sebedůvěru, protože jsem opouštěla důvěrně známý a bezpečný život v Anglii a mířila do neznáma ve Francii.

Nový start. Něco takového se nám v životě nestává tak často, abychom mohli začít úplně s čistým štítem. Mám-li však být upřímná, prázdné místo na tomto čistém štítu může být i dost děsivé, pokud jste doteď byli zvyklí mít každý den naplněný prací s pevným platem a rušným společenským životem, za nějž jste jej mohli utrácet.

Musím si tady vytvořit úplně nový systém, uvědomila jsem si. Zdravý a vyrovnaný životní styl se cvičením, správným stravováním, vínem pouze v umírněném množství (zrovna tohle však může být dost ošemetné, když uvážíme, že budu žít v jedné z největších a nejlepších vinařských oblastí na světě) a seriózním studiem k získání titulu Master of Wine. Využiju tuto přestávku jako příležitost k intenzivnímu sebezdokonalování a do Anglie se vrátím opálená, svěží a dokonale kvalifikovaná, abych pak s nově získaným francouzským šarmem dosáhla hvězdné kariéry na londýnském trhu s vínem. A ta slizká ropucha Ed Cavendish pak bude litovat, že mě odkopl kvůli mladší a lépe vybavené – myslím tím finančně, protože její postava rozhodně nestojí ani za zmínku – Camille.

Klid a zhluboka dýchat, nabádala jsem se, zatímco jsem sjela z dálnice na silnici, která vedla od St. Emilion k Sainte Foy La Grande. Číslo dvě na mém seznamu úkolů. Proč je uvolňování mysli tak náročné?

Byla jsem zpátky sotva čtrnáct dní po oné poslední cestě na jaře do Francie, když se ozval telefon. Uvědomila jsem si, že jsem věděla, že to přijde, ale pečlivě jsem se té myšlence vyhýbala. Jako dítě, které si zakrývá rukama oči a věří, že když nevidí strašidlo, tak ani strašidlo nevidí je.

Seděla jsem u sebe doma v kuchyni, když mi matka sdělila zprávu o tetině smrti, před sebou sobotní nákupní seznam. Chleba, stálo na něm. Vejce, mléko, prostředek na mytí nádobí. Ztuhla jsem šokem a lítostí a slova se mi vpalovala do suchých očí, všední a bez významu. Mámin hlas zněl z telefonu rozvážně a nevzrušeně a mně na okamžik připadalo, že jsem se propadla časovou dírou a poslouchám, jak mi o rok dříve vypráví o tátově smrti. I tehdy byla tak klidná a vyrovnaná a mě popudilo, jak mu byla vlastně vzdálená, ve smrti stejně jako v životě, jejich manželství tak vždycky bylo spíš záležitostí pohodlnosti než vášně.

Přiměla jsem se však vnímat slova, která pronášela, a tentokrát zněla jinak.

„Sousedka ji našla včera odpoledne. Myslí si, že to byla mrtvice, naprosto nečekaná. Zavolala mi to Celia Everettová. Ona a Hugh byli tak laskaví, že se o všechno nakonec postarali, což je obrovská pomoc vzhledem k tomu, že umí dobře francouzsky a jsou tam přímo na místě. Pohřeb by mohl být do konce týdne. Liz zřejmě zanechala instrukce.“

Hrdlo i hruď se mi svíraly ochromující bolestí ze smutku ztráty. Bolelo mě jen promluvit.

„Věděla, že se blíží konec,“ pronesla jsem hluše. Hlavou mi náhle projela představa Liz, jak se během mojí poslední návštěvy v pracovně probírala hromádkami papírů. A pak jsem si připomněla kupky oblečení u ní v ložnici a roli černých pytlů na odpadky. Jarní úklid, řekla. Pomyslela jsem na starodávnou halenku, kterou se mi rozhodla darovat a která mně teď visela v šatníku, a unikl mi vzlyk, jako když z hloubky dna oceánu stoupá vzduchová bublina k hladině.

„Ach, Gino, miláčku,“ řekla matka. „Vím, jak moc pro tebe znamenala. Počkej tam, hned jsem u tebe.“

Položila jsem telefon opatrně před sebe na stůl. Jeho obrys se mi rozplýval před očima, jak mi kanuly slzy a rozmáčely inkoust na mém ranním sobotním nákupním seznamu, ležícím vedle něj. Když o hodinu a půl máma zazvonila, ještě pořád jsem tam seděla, strnulá a roztřesená. Bez tety mi svět připadal mnohem studenější.

Teď už to nebylo daleko. Zdolala jsem sérii kruhových objezdů na silničním okruhu kolem Sainte Foy a pak jsem se vydala po cestě, která se kroutila vzhůru do kopce k roztahanému kamennému statku, usazenému na úbočí kopce nad širokým údolím řeky Dordogne. Bude to zvláštní, bydlet v Lizině domě – ještě jsem na něj nedokázala myslet jako na svůj. I když cestovat sama bylo poněkud znepokojující, pořád to bylo mnohem méně traumatické, než když jsem posledně přiletěla s mámou na Lizin pohřeb.

Kremace se měla konat v pátek odpoledne a večer před ní jsme se měly setkat s Hughem Everettem na letišti v Bergeraku. „Samozřejmě, že budete bydlet u nás,“ přesvědčovala nás Celia v jednom z mnoha telefonických rozhovorů s matkou během předcházejícího týdne. Byla bych dala přednost bydlení v Lizině domě, ale tenhle nápad okamžitě smetla ze stolu impozantní organizační jednotka (s pobočkami v Sussexu a v Gironde), která se ujala velení.

Když jsme se usadily v nádherně čalouněných křeslech (sandersonský chintz) v nádherně vymalovaném (barvy od firmy Farrow and Ball) obývacím pokoji Everettových, usrkávaly jsme gin s tonikem z nádherně jiskřících (edinburský křišťál) sklenic, Celia přiložila ruku ke svému vlastnímu nádherně čalouněnému (kašmír a perly) poprsí a zhluboka si povzdychla. „Byl to pro nás všechny hrozný šok, strašlivá ztráta. A obzvlášť příšerné je to pro tebe, Gino, všichni víme, jak jste si s Liz byly blízké a jak tě měla ráda.“ Odmlčela se a podívala se na Hugha, který jen seděl na pohovce vedle mámy a zrovna si chtěl zavdat dlouhý požehnaný lok ze své skleničky. „Drahoušku,“ pobídla ho, „myslím, že jsi chtěl Gině něco říct?“

„Ano, jistě,“ obrátil se Hugh ke mně, „Liz všechno mimořádně dobře zorganizovala. Už před časem mě požádala, abych se stal vykonavatelem její poslední vůle, a já teď mám to potěšení ti sdělit, že veškerý majetek zanechala tobě, Gino. Ne že by to bylo nějak moc – je to vlastně pouze dům s tím, co v něm je. Měla nějaké menší investované peníze, z nichž jí šla renta, a pak samozřejmě státní penzi. Dál jde o občasné honoráře za knihy a fotografie, ale to už jsou dneska jenom kapky. Sám dům však nějakou cenu má, kdybys ho chtěla prodat. Byly by potřeba nějaké opravy, samozřejmě, ale vždycky se tady v okolí najde někdo, kdo by ho koupil.“

Všechno to na mě bylo moc rychlé, než abych to pobrala. Moje okamžitá reakce byla „Liz dům nikdy neprodám“, ale hned jsem se zarazila. „Ale mami, neměla bys dostat něco taky ty?“

„Ach, drahoušku, to je sice od tebe moc pěkné, ale ne. Vážně nepotřebuju víc, než už mám. Tvůj otec mě velice dobře zaopatřil, jak víš. Liz si samozřejmě přála, abys to všechno dostala ty, a je to tak úplně správně. Jen si rozmysli, jestli chceš dům prodat. Peníze bys mohla použít na splacení hypotéky na svůj byt, nebo se posunout na žebříčku nemovitostí a investovat je do něčeho vhodnějšího. Je to skvělá příležitost.“

Tetino tělo leželo v nedalekém pohřebním ústavu a její vlastní sestra tady seděla a v teplém světle Celiina elegantního salonu klidně mluvila o prodeji jejího domu jako o skvělé příležitosti. Matku jsem měla doopravdy ráda, ale někdy dokázala být doopravdy strašně chladná. Občas se zdálo těžké uvěřit, že ona a Liz jsou – byly – sestry. Jedna, tak vřelá, zábavná a bohémská, která žila poněkud poustevnickým způsobem života, ukrytá na francouzském venkově, a druhá, pravá britská lady se zálibou ve společenských dýcháncích s bridžem a v designových kabelkách.

Cítila jsem, jak mi rudnou tváře a do očí mi stoupají slzy hněvu nad matčinou bezcitností, s níž dál tlachala o prodeji domu. Celia, i když byla řízná a panovačná, však projevila dostatek laskavosti a důvtipnosti, takže si všimla, jak jsem z toho zničená. „No tak,“ poplácala mě po ruce, „vždyť je dost času, aby sis všechno důkladně rozmyslela. Nemusíš se rozhodovat ve spěchu a notáři bude beztak trvat nějakou dobu, než vyřídí všechny papíry. Nech to chvíli být. My se do domu čas od času zajedeme podívat a Lizina sousedka, paní Thibaultová, na něj samozřejmě taky dohlédne. Určitě si taky vezme Lafitea. Ten starý kocour seděl vedle Lizina těla, když ji Mireille Thibaultová našla. Jako by ji hlídal, dokud nedorazí pomoc. Bylo to vážně dojemné.“

Na Mireille jsem si pamatovala. Liz mi ji představila, když jsem tu byla naposledy na návštěvě. „Pojď se seznámit s mojí roztomilou sousedkou. Mireille Thibaultová, a tohle je moje neteř Gina Peplowová.“

Drobná, upjatá dáma v černém mi potřásla rukou a její tvář, plná hlubokých vrásek, se svraštila ještě víc, když se na mě vřele usmála. „Liz mi o vás hodně vyprávěla,“ řekla.

„Mireille bydlí jen kousek tamhle přes ulici,“ vysvětlila mi Liz. Přikývla jsem. Malého kamenného domku, usazeného mezi švestkovými stromy, jsem si všimla, už když jsme si vyšly na houby nebo sbírat ostružiny z neproniknutelného houští, které tu a tam bujně rašilo podél srázu.

„Ano, a teď tam musím honem zpátky,“ usmála se. „Každou chvíli mi přijdou dvě vnoučata, a jestli tam nebudu dřív než oni, tak mi sní celý koláč, co jsem upekla. Když přijdou ze školy, vždycky mají strašný hlad. Sbohem, mademoiselle, a ať se vám na návštěvě u tety líbí.“ Objala Liz a zmizela.

Tady v obývacím pokoji u Everettových se tyto vzpomínky na tetu a její sousedku zdály být snad skutečnější než onen podivný večer s napjatou atmosférou bez ní.

Celá omámená z citového vyčerpání jsem rychle zhltla večeři a uklidila se do postele. I přes všechny drobné pozornosti, na které Celia pamatovala – vázu čerstvých květin, láhev minerálky, nějaký relaxační koupelový olej – jsem se cítila prázdná a nesvá. Ležela jsem pod prošívanou přikrývkou v Everettovic druhém pokoji pro hosty (matka spala v hlavním hostinském apartmá) a neusnula jsem celou noc. Přála jsem si být v Lizině pokoji pro hosty – teď už to byl můj pokoj – abych se jí v tu poslední noc, kdy je její tělo na Zemi, cítila blíž.

Krematorium bylo stejně pochmurné a depresivní, jako bývají tahle místa kdekoliv jinde na světě. Liz zanechala podrobné instrukce a Hugh s Celií zařídili všechno přesně podle nich. Rakev byla z nejobyčejnějšího borovicového dřeva, ale já jsem na ni jako dárek na rozloučenou s tetou položila náruč voňavých bílých lilií.

Když jsme vešli do místnosti, kde se měl obřad odehrávat, oči mi začaly plavat, takže jsem kolem sebe viděla jen rozmazanou šmouhu různých tváří. Ačkoliv podle Liziných instrukcí mělo jít jen o malý a tichý pohřeb bez vší pompy, nemohla zabránit, aby se s ní přišlo rozloučit množství přátel, francouzských i anglických. Zahlédla jsem Mireille Thibaultovou, jak trpělivě čeká stranou, až nám shromážděný dav postupně vyjádří svoji soustrast. Beze slov mě vzala do náruče a vřele objala, a já jsem poprvé od chvíle, co jsem se dozvěděla o Lizině smrti, pocítila nějakou útěchu. Celá dojatá jsem setrvala nějakou chvíli v jejím objetí, než mě jemně poklepala po zádech a pustila. Podívala se na mě bystrým, moudrým pohledem svých starých očí. „Přijedete na víkend?“ zeptala se. „Jen přijeďte a zaklepejte taky u mě. Lafite bude rád, až vás uvidí.“

„Pojedete po obřadu k Everettovým? Pořádají hostinu a vy jste srdečně zvaná.“

„Děkuji, ale ne. Jen jsem přišla říct Liz adieu a teď pojedu domů. Uvidíme se ale zítra. Bon courage, drahoušku.“

A kuráž byla přesně to, co jsem o hodinu a půl později potřebovala nejvíc, když rakev tiše zajela za oponu a moje milovaná teta odešla navždy…

Jak jsem byla ponořená v myšlenkách, málem jsem minula odbočku mezi vinicemi. Zatočila jsem volantem na poslední chvíli a taktak se mi podařilo odbočit.

A pak jsem musela vší silou dupnout na brzdy, protože moje auto se ocitlo tváří v tvář tmavě modrému pickupu, který právě sjížděl úzkou cestou dolů přímo ke mně. Pneumatiky zakvičely a sklouzly na rozsypaném štěrku. A pak, jakoby ve zpomaleném záběru, zadní část auta elegantně sjela do příkopu. Motor se zastavil a já jsem seděla v nenadálém tichu celá roztřesená, jak blízko srážce jsem se ocitla. Tak blízko a přesto tak daleko – bylo to jen pár desítek metrů od příjezdové cesty k Lizině domu – a já jsem tam zůstala trčet v situaci jako vystřižené z kresleného filmu. Bohužel se však s neuvěřitelnou trapností odehrála ve skutečnosti.

Na okénko se ozvalo zaklepání. Řidič pickupu vyskočil z kabiny svého vozu a přiběhl ke mně. Nahlédl dovnitř a já jsem uviděla záblesk laskavých očí v temně opálené tváři. Stáhla jsem okénko.

„Excusez-moi, madame,“ omlouval se ustaraně. Jeho francouzština měla lehký náznak sud-ouest – jihozápadního přízvuku, který zde byl obvyklý. „Jste v pořádku?“

Nevěděla jsem, jestli se mám smát nebo brečet. Byla jsem otřesená, ale žádné zranění jsem neměla. Rozpačitě jsem přikývla. „Jenom tu trčím.“ Otevřela jsem dvířka a snažila se vylézt. Auto však uvízlo v podivném úhlu – zadek skončil v příkopu a přední část kapoty čněla do vzduchu, takže jsem při vystupování ztratila rovnováhu a málem spadla na svůj vlastní zadek. Nakonec jsem ale skončila na kolenou a džínsy jsem měla celé od bláta. Nijak zvlášť oslnivý vstup na scénu to tedy nebyl.

„Oopla!“ zvolal muž. Jeho silná ruka uchopila moji paži a pomohl mi vstát. Zeširoka se na mě usmíval. Zjevně ho dost pobavily jak moje rozpaky, tak můj rozvrkočený vzhled. Sedl si na bobek a začal obhlížet zadní kola.

„Nemějte strach. Já vás odtud vytáhnu. Naštěstí se nic nestalo. Na ty místní úzké cesty jste jela moc rychle.“

Okamžitě jsem se naježila. Tak poslechněte, kamaráde, chtělo se mi říct, přednáška od nafrněného francouzského všeználka je teď to poslední, na co mám náladu. Jsem na cestě už čtyřiadvacet hodin, přišla jsem o práci, o přítele a většinu příbuzných a pořádně jsem se nevyspala už celé měsíce. Pak jsem se musela sebrat a vypadnout ze svého obvyklého života tak rychle, že už ani nevím, jak můj obvyklý život vlastně vypadal, a teď jsem i se všemi svými pozemskými statky skončila v blátivém příkopu. Takže by se asi dalo říct, že nemám svůj den, že?

Jenže tohle všechno jsem nakonec neřekla. Zčásti proto, že mi to nedovolila moje francouzština, a taky proto, že jsem si včas uvědomila, že ten chlap má tažné lano a pohon na všechna čtyři kola. A pokud jsem tam auto nechtěla nechat a odtahat všechny krabice a pytle na odpadky plné krámů hezky po jednom nahoru po cestě až ke svému novému domu sama, musela jsem být raději zdvořilá.

A tak jsem se hezky usmála a slabě poděkovala „Merci, monsieur.“ Opatrně jsem vlezla zpátky za volant. Muž zatím zespodu přivázal lano k autu a zacouval k němu se svým pickupem. Provaz se napnul, moje autíčko poskočilo a ocitlo se znovu zpátky na cestě.

Muž pak lano zase odvázal a vrátil se zpět k mému okénku. Přitom si oklepal zaprášenou zelenou pracovní kombinézu. „Tak, a je to. Tamhle vzadu na derrière to máte sice trochu od bahna, ale nic se nestalo.“ Znovu se usmál a tmavé oči mu jiskřily tak, že jsem si nebyla jistá, o čím zadku to zrovna mluví, zda o mém, nebo o tom od auta. Znovu jsem nastartovala, ale muž se neměl k odchodu. Opíral se o okénko a přejížděl mě hodnotícím pohledem. Dokonce i ve svém zmatku a rozpacích jsem si nemohla nevšimnout, že on sám vypadá mimořádně dobře. Začervenala jsem se ještě víc.

„Ano, no, ještě jednou děkuju.“

„Bylo mi potěšením. Ach, a bienvenue en France!“ popřál mi. Poplácal na střechu auta a ustoupil, abych mohla odjet. Než jsem odbočila k domu, stihla jsem se podívat do zpětného zrcátka a uviděla jsem, že tam ještě pořád stojí a hledí za mnou. Jako by se chtěl ujistit, že se dostanu v pořádku domů. Ačkoliv pravděpodobnější vysvětlení bylo, že se chtěl ještě jednou zasmát.

Naštěstí jsem už bez úhony zajela na dvůr a vypnula motor. Zůstala jsem chvíli sedět. Potřebovala jsem, aby mi došlo, že jsem tady – konečně! –, aby ze mě spadl pocit trapnosti a abych se zbavila vrčení motoru, které mi pořád ještě doznívalo v uších.

Byl teprve začátek června, ale kolem to vypadalo jako v horkém létě. Listy lip už tvořily hustou, temnou zeleň. Když si moje uši zvykly, uvědomila jsem si, že zvuk, který slyším, vychází z jejich omamně vonících bledě žlutých květů. Ve zlatavém teple večerního slunce byly plné včel. Hlína v květináčích s růžovými muškáty u dveří do kuchyně, které tam po zimní hibernaci uvnitř domu musela postavit buď Celia nebo Mireille, byla suchá a prašná.

Na ztuhlých nohou jsem vyklopýtala z auta, oklepala jsem si z džínsů tolik bláta, kolik jenom šlo, a vyhrabala z kabelky klíče. Vytáhla jsem z auta těžký kufr a cestovní tašku, odemkla jsem kuchyňské dveře a doširoka je otevřela. A pak jsem vstoupila do chladivého příšeří svého nového domova.

Druhá kapitola

Domove, sladký domove

Seznam úkolů:

• Vybalit

• Povléct postel

• Zavolat mámě

Celii

Mireille

• Konečně se pořádně vyspat

Procházela jsem domem, otevřela všude okenice i okna, aby dovnitř mohl večerní vzduch a aby zvuk cikád a zpěv ptáků zaplašil ticho a prázdnotu, které strašily v místnostech.

Naposledy jsem tu byla den po pohřbu…

Celia s matkou mě vysadily na začátku cesty a odfrčely po cestě dolů z kopce vstříc ruchu sobotního ranního trhu v Sainte Foy a nepochybně také na kus drbu při kávě na náměstí.

Tehdy byl nádherný jarní den. Stoupala jsem nahoru cestičkou mezi úhlednými vinicemi, kde réva, ovíjející se kolem podpůrných drátů, zrovna začala vyhánět bujné výhonky. Ve vysoké trávě při okrajích vykvetly růžové a nachové vstavače a vzduchem se v příjemném vánku vznášelo melodické ptačí štěbetání.

Minula jsem konec Liziny příjezdové cesty a pokračovala dál až k Mireillině domku u švestkového sadu. Před dveřmi, mezi květináči se zářivě rudými muškáty, postavenými na drobných drcených kamíncích, malá holčička hladila Lafitea. Kocour se blaženě protahoval v teplém slunci. Když jsem přišla blíž, vyškrábal se na nohy, přiběhl mě pozdravit, předl a proplétal se mně mezi kotníky. Holčička mě chvilku pozorovala. Krátce jsem zahlédla velké, vážné hnědé oči v bledém srdcovitém obličeji, olemovaném rovnými hnědými vlásky, než se otočila a uháněla dovnitř. Za pár vteřin se objevila znovu spolu s Mireille.

„Gino, drahoušku, jak se máte?“ Mireille mě políbila na obě tváře a pak mě vřele objala. „Včera byl smutný den, ale dnes už je to snad o něco lepší, ne?“ Otočila se po holčičce a postrčila ji dopředu. „Ráda bych vám představila svoji vnučku Nathalie.“ Malá hned nastavila tvářičku k obvyklému dvojitému políbení.

„Lafiteovi se určitě moc líbí, když ho takhle hladíš,“ usmála jsem se na ni.

„Ano,“ odpověděla. „Stýská se mu po Liz –“ vyslovila to jako Lís, „– ale já pomáhám grand-mère se o něj starat. A snažíme se ho rozveselit.“

„Děkuju. Lepší přátele než tebe s babičkou by si nemohl přát.“

„Máme jít domů s vámi?“ zeptala se Mireille.

Sice jsem měla v plánu jít tam bez nich, ale představa, že překročím práh do té prázdnoty sama, mi náhle začala připadat nesnesitelná. „Prosím, buďte tak hodná. Budu ráda.“

Nathalie a Lafite, poskakující po cestičce před námi, odehnali všechny duchy a tichá přítomnost Mireille zaplašila pohřební opuštěnost, kterou jsem pořád cítila. A já jsem si v tu chvíli uvědomila, jak moc jsem potřebovala něčí společnost.

K mojí úlevě dům mezitím prostoupil svěží vzduch. Najednou jsem pocítila překvapivý klid, když jsem znovu vešla do známé kuchyně, kde tiché odtikávání hodin na římse nad krbem netečně odměřovalo čas, jako by se nic nezměnilo.

„Našla jsem ji ležet tady na podlaze,“ podotkla Mireille jemně. „Přišla jsem za ní jako obvykle na odpolední šálek čaje. Právě Liz mě naučila tomuto nejlepšímu anglickému zvyku. Konvice na vodu byla ještě teplá, takže to nemohlo být dlouho.

Myslím, že věděla, že tu už dlouho nebude. Posledních několik měsíců si dávala věci do pořádku. Sama jsem jí pomáhala odnést pár pytlů do odpadků a nějaké další – asi se šatstvem a dalšími věcmi, které by ještě mohly být k užitku – do kostela. Bylo pro ni důležité, aby po sobě zanechala všechno v pořádku.“

Do očí mi vhrkly slzy. „Když jsem tady byla, necítila se dobře. Říkala jsem jí, ať zajde k doktorovi. Měla jsem tu s ní zůstat nebo ji možná odvézt rovnou do nemocnice…“

Mireille mi útěšně položila ruku na paži. „Což by samozřejmě odmítla.“ Usmála se na mě, sáhla do kapsy a podala mi papírový kapesník. „Však víte, jak rozhodná vaše teta vždycky byla – paličatá jako mezek. Když se jednou rozhodla, chtěla, aby bylo všechno po jejím. A nakonec se jí to povedlo přesně podle jejího přání – žít si hezky po svém až do konce a zemřít ve vlastním domě. Ne někde v nemocnici, napojená na hadičky, ani trouchnivět v domově důchodců mezi samými cizími lidmi. Víte, byla prostě připravená odejít.“

Procházely jsme domem, kde bylo všechno uklizené a úhledně uspořádané. Zmizely stohy papíru, které dřív v pracovně pokrývaly každičký povrch, a v šatníku v Lizině ložnici zůstalo viset jen pár kousků oblečení.

„Nechala si jenom to, co mohla potřebovat ze dne na den,“ vysvětlovala Mireille. „Chtěla byste se mnou probrat ten zbytek věcí a odnést je do kostela? Je to dost smutná práce, zbavovat se něčeho tak osobního, jako jsou šaty, a tak by to pro mě mohlo být snazší než pro vás. Samozřejmě, jen pokud byste si vy nebo vaše matka nechtěly něco z toho nechat.“

Pomyslela jsem na mamčino elegantní konzervativní oblečení v neutrálních barvách, tak vzdálené Lizinu nápadnému vkusu. „Kdyby vám to nevadilo, tak bych byla vděčná, kdybyste se toho ujala,“ odpověděla jsem. „Pár věcí, které by mi ji připomínaly, jsem už od ní dostala.“

Vrátily jsme se do kuchyně. Nathalie a Lafite, které už nudilo marnit čas uvnitř, odešli na dvůr. Kocour ostřížím zrakem sledoval ještěrku, vyhřívající se na zdi, a holčička, usazená na schodku, si mezitím pletla věneček ze sedmikrásek. Vtom se však ozvalo zaskřípění štěrku, jak před domem zastavilo Celiino auto, a klid přítomné chvíle byl pryč.

Chvíli jsme pak společně probíraly různé praktické otázky – Celia s Mireille měly na všechno dohlédnout, dokud právníci nevypořádají závěť a já se nerozhodnu, co chci udělat s domem. Tehdy jsem ještě nevěděla, jak brzy se sem opět vrátím, a tentokrát proto, abych zde našla svůj nový domov.

„V klidu si to rozmyslete, drahoušku,“ řekla mi Mireille, když byla na odchodu. „Pro Liz bylo moc důležité, že vám mohla zanechat svůj dům, ale rozhodně by si nepřála, aby to pro vás bylo nepříjemné břemeno. Udělejte prostě to, co budete považovat za správné pro vás.“

A pak už jsem se jen dívala, jak stará paní odchází po cestě dolů a s ní jde malá holčička s věnečkem ze sedmikrásek a velký černý kocour.

Teď, v tichu teplého letního podvečera, jsem zamířila nahoru do Liziny ložnice. Před dveřmi jsem zaváhala, než jsem je otevřela. Postel byla svlečená a přikrývka visela úhledně poskládaná přes čelo. Došla jsem k šatníku a otočila klíčem ve dveřích. Bylo tam prázdno. Mireille splnila své slovo a zlikvidovala zbytek Lizina ošacení. Zatáhla jsem za šňůrky, jimiž se otevírala střešní okna. Dovnitř zavál čerstvý vzduch a ven vyletělo pár podrážděně bzučících much. Ještě jsem se nerozhodla, kde chci spát, ale teď, když jsem byla zde, mi připadlo, že bude lepší, když si svůj pokoj udělám právě tady a budu tak nějak Liz blíž.

Sešla jsem zase dolů vzít si nějaké povlečení ze skříně, stojící v chodbě. Vtom jsem zaslechla, jak ve štěrku na dvorku zakřupaly něčí kroky. Vešla jsem do kuchyně, kde jsem našla Lafitea, jak na mě tázavě hledí. Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, a když jsem se obrátila, uviděla jsem na prahu stát Mireille. V jedné ruce držela proutěný košík a ve druhé umělohmotnou tašku. Sehnula se, postavila obojí na zem a přišla mě přátelsky obejmout.

„Ma chère Gino, to jsem ráda, že jste v pořádku dorazila,“ řekla rozzářeně a oči ve snědé vrásčité tváři jí jiskřily. Podívala jsem se na ni dost překvapeně. Nikomu jsem přece neřekla, že přijedu. „Aha,“ rozesmála se, „přece jste si nemohla myslet, že váš příjezd projde nečekaně a bez povšimnutí? Teď bydlíte na venkově, drahoušku, takže si budete muset zvyknout, že o vás všichni budou vědět všechno ještě dřív, než na to sama pomyslíte! Že přijedete zrovna dneska, jsem se dozvěděla od madame Everettové, a ta se to zase dozvěděla od vaší matky. A tak jsme s Lafitem vyhlíželi vaše auto. Madame Everettová vám určitě hned zítra zavolá, ale já jsem vás chtěla přivítat jako první už dnes večer.“

Napadlo mě, jestlipak také ví o mém malém střetnutí s příkopem a s tím hezkým Francouzem, ale je příliš zdvořilá na to, aby se o tom zmínila. Mohla by ale vědět, kdo to byl, a tak jsem si v duchu umínila, že se jí na to někdy zeptám. Samozřejmě, že ne teď hned, nechci přece, aby si lidé mysleli, že jsem totálně zoufalá. I když to je pravda.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Slovníček

První kapitola

Druhá kapitola