Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Bohatá nevěsta

Vydání první

Copyright © 2006 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2027. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love Rescues Rosanna vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2006

Český překlad © 2016 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0410-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0411-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Barbara Cartland

BOHATÁ

NEVĚSTA

(ukázka)

„Píšu o těch překrásných chvílích,

kdy se do sebe muž a žena zamilují,

o chvílích v životě, na které se nedá zapomenout

a které si v sobě neseme navěky.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

William, nový hrabě z Meltonu, si v jasném slunci červencového rána prohlížel krásné plnokrevníky, které mu předváděli na dvoře Melton Castle.

Nedávno oslavil třicáté narozeniny, byl vysoký, měl tmavě hnědé oči a nepoddajné černé vlasy. A proto nebylo divu, že se za něj chtěly provdat všechny mladé dívky a jejich okolí by takový sňatek nadšeně schválilo.

„Já bych řekl, starý brachu, že tenhle vypadá dost živě!“ poznamenal vikomt Blackwood, obtloustlý malý mužík nacpaný v těsném zeleném sáčku. Jeho zarudlá a zpocená tvář prozrazovala, že včerejší noci přespříliš holdoval alkoholu.

Velký černý hřebec divoce koulel očima, frkal a tančil na konci vodítka, zatímco se ho podkoní snažil uklidnit.

„Plně souhlasím, Georgi. Bylo by to příliš i pro našeho statečného Williama,“ prohlásila Verity Blackwoodová, jeho sestra, vysoká elegantní dáma oděná podle poslední módy. Svírala krajkový slunečník a prohlížela si hraběte skrz dlouhé hedvábné řasy.

Verity Blackwoodová měla pověst mimořádné krásky. Byla považována za objev sezony, chtěl se s ní seznámit každý muž z řad anglické smetánky. Uchvacovaly je její kaštanové vlasy a zelené oči – aniž by si uvědomili, o čem si ženy šeptaly už dávno – že má úzké zlé rty a ještě horší chování, pokud není po jejím.

Od okamžiku, kdy se s lordem Meltonem seznámila, byla Verity rozhodnuta, že se stane jeho ženou. Bylo snadné být mu nablízku, když byl její bratr jedním z jeho nejlepších přátel.

George Blackwood cestoval po Evropě s Williamem, dokud jeho přítel nezdědil po svém otci hraběcí titul. Společně se nesmazatelně vryli do paměti mnohých členů vyšší společnosti svou láskou k hazardu, dostihům a pitkám.

Nyní však byli zpět v Anglii. Z Williama se stal lord Melton, jeho domovem byl hrad a Verity konečně cítila, že kořist, po níž tak dlouho bažila, je na dosah ruky.

Ukázalo se však, že donutit hraběte, aby ji požádal o ruku, bude těžší, než se zdálo. Nyní však byla téměř u cíle. Ještě jeden útok na jeho city a příští rok bude moci plánovat svatbu. A vskutku, bude to svatba desetiletí!

Lord Melton se na ni obrátil a usmál se. Měl právem pověst skvělého jezdce a byl přesvědčen, že se ještě nenarodil kůň, kterého by nedokázal ovládnout.

Do sedla se poprvé vyhoupl ve třech letech. Všichni věděli, jakou projevuje obratnost a odvahu, když si vyrazí na lov nebo se pustí do překážkových dostihů.

Od chvíle, kdy před rokem zdědil titul a panství po svém otci, utratil hrabě značnou část svých peněz při nákupech těch nejlepších závodních koní a strávil mnoho času ve Francii a Itálii studiem šlechtění.

Rozhodně neměl ani nejmenší zájem působit bázlivě před svými hosty, zejména ne před Verity, kterou plánoval učinit svou manželkou.

„Johne,“ zavolal na podkoního, „hoď sedlo na Démona, vezmu si ho ven.“

„Moc se omlouvám, pane, ale Démon má dneska opravdu mizernou náladu.“

John Barker vší silou držel hřebci hlavu dole a uskakoval před kopyty, zpod nichž na dláždění létaly jiskry.

„Tedy, Williame, panuje tu velmi uvolněná atmosféra. Připadá mi, že si tví zaměstnanci dovolují pronášet poznámky o věcech, do kterých jim nic není,“ protáhla Verity. „A nebo si možná myslí, že nejsi schopen zvládnout takové zvíře.“

Položila mu na paži ruku v krajkové rukavičce a dodala: „Nechtěla bych, abys riskoval svůj život, pokud je jejich odhad tvých schopností správný.“

„Možná na tom, co říká, něco je, starý brachu,“ řekl vikomt Blackwood. „Nuže, pojďme si dát snídani. Slanina a ledvinky, pěkný kousek zvěřinového koláče?“

Hrabě se zamračil. V hloubi svého srdce věděl, že má podkoní pravdu. Jasně viděl skvrny potu na hřebcově zářivé černé srsti. Byla to však výzva a on ještě nikdy žádnou neodmítl. Nikdy.

Svlékl si tmavě modré sako a hodil ho na zem. Když si od Barkera bral otěže, svaly se mu pod tenkou lněnou košilí jen vlnily. Jediným mocným skokem se ocitl Démonovi na hřbetě.

Za pár vteřin už musel uznat, že se zmýlil.

Kůň byl stále jen zpola obsednutý, takřka divoký. Točil se dokolečka, vzpínal se a bojoval se stehny, která ho tížila na bocích. Hrabě se snažil ze všech sil, aby ovládl hřebcovu hlavu, ten však měl jen jednoduchou uzdu určenou k tréninku a ne k ježdění.

Přesto by býval uspěl, kdyby ze dveří domku vedle stájí nevyběhlo malé bílé štěně. S kňučením proběhlo mezi tančícími kopyty do bezpečí stáje vzadu. A za ním běžela tříletá dcerka Johna Barkera, aby svého pejska zachránila. Její žlutá květovaná zástěrka se jako prapor zatřepetala koni před očima, když dívenka mířila přímo pod smrtící kopyta.

„Millie! Pozor! Zastav!“

Hrabě věděl, že dítě musí za každou cenu ochránit. Vší silou donutil Démona, aby se otočil. Jenže pak hřebec uklouzl. Verity vykřikla, kůň dopadl na dláždění a pod sebou uvěznil Williama, hraběte z Meltonu.

Tmavě zelený kočár s donningtonským erbem tažený čtyřmi elegantními hnědáky se hbitě proplétal ztichlými ulicemi Londýna.

Bylo pět ráno a lady Rosanna Donningtonová se konečně pozvolna uklidňovala. Už nelapala přerývaně po dechu a ruce se jí téměř přestaly třást. Znaveně se opřela. Světlé vlasy jí proti tmavému polstrování zářily jako karamel.

Rosanna si rozepnula kabátek jantarového cestovního kostýmu. Prsty se jí třásly, když bojovaly s malinkými kostěnými knoflíky.

Kladla si otázku, jestli bylo moudré pustit se do takového dobrodružství bez Edie, její mladé komorné. Povolila však dívce, aby navštívila své rodiče v okrajové londýnské čtvrti, a ještě nebyla doma, když Rosanna zazvonila na Henryho, aby připravil kočár a vyjeli na venkov.

Rosanna dívce nechala vzkaz, aby se za ní hned po návratu vypravila do Donnington Hall. Měla štěstí, že Edie uměla číst. Naučila ji to Rosannina matka. Lady Donningtonová totiž věřila, že by každý měl být schopen studovat bibli a umět se podepsat.

Když Edie jako mladé děvče přijela do Londýna, aby sloužila jako pomocnice v kuchyni, lady Donningtonová se rozhodla, že ji naučí základy angličtiny.

Rosanna se kousla do rtu a vyhlédla ven do potemnělého města. Tmavé stíny v ulicích občas prořízl záblesk svíčky nebo olejové lampy z okna domu.

Rosanně bylo jasné, že dáma by za žádných okolností neměla cestovat v noci sama, cítila však, že nemá jinou možnost.

A všechna ta zloba, všechen ten smutek kvůli jedinému muži – siru Walteru Fenwickovi! pomyslela si Rosanna nazlobeně. Jak já ho nenávidím!

Když ji dnes večer na okázalém večírku sir Walter, kterého znala sice už nějakou dobu, ale dosti povrchně, překvapivě požádal o ruku, velice ji to rozrušilo. Něco takového jí nepřišlo ani na okamžik na mysl a ve zděšení spojeném s pocitem, že ji sir Walter zahnal do kouta, z oslavy utekla, aniž by se starala, co si o tom bude myslet hostitelka.

Až nyní si uvědomila, že měla zůstat a zdvořile sira Waltera upozornit, že ačkoli je jeho nabídkou poctěna, nemá v úmyslu se v tuto chvíli vdávat. Potřebuje čas o samotě, aby se vyrovnala se smrtí své matky.

Sir Walter Fenwick si na ni počíhal, když sama v zahradě obdivovala krásnou fontánu, z níž voda tryskala do jezírka, kde se drobné zlaté rybky proplétaly mezi růžovými lekníny. Vtiskl jí do ruky sklenici chlazeného šampaňského vína a přistoupil k ní neomaleně blízko. „Navrhuji, abychom se vzali co nejdříve, lady Rosanno. Budeme spolu nesmírně šťastní, drahá. Máme rádi stejné věci. Vím, že milujete venkov, a já též, přesto ráda navštěvujete Londýn, a to mám rád i já.“

Jako by si nevšiml jejího šokovaného výrazu, pokračoval: „Učiním vás velmi šťastnou, lady Rosanno. Budeme se bavit a staneme se středobodem venkova. Mám spoustu plánů na vybudování parků na pozemcích, které jste zdědila. A toužím vyzkoušet své koně na závodišti, které zbudoval váš prastrýc. Ach, Donnington Hall! Brzy se z něj stane domov snů, po němž už tak dlouho toužím!“

Rosanna jen s obtížemi věřila tomu, co slyšela.

Ačkoli, aby byla upřímná, to byla téměř stejná písnička, jakou už od smrti svého prastrýce Leonarda slyšela od tří jiných gentlemanů. Vlastně začínala mít pocit, že každý muž, jehož potká, ji dříve či později požádá o ruku – ne kvůli ní, ale kvůli penězům, které zdědila. Vyznání sira Waltera ji však zasáhlo nejvíce. Nebyl to žádný mladík – táhlo mu už na padesátku. Byl zavalitý a jen o palec vyšší než ona a pískové vlasy si sčesával přes zarudlou pleš způsobem nadmíru odpuzujícím.

Měl malá šedá očka posazená blízko u sebe a masité rty, které si neustále olizoval. Nesporně se však dobře oblékal a v malých dávkách mohl být i obstojným společníkem. Rosanna ho však považovala za domýšlivého a umíněného. Zaslechla také, že žije jako opravdový starý mládenec a užívá si všech potěšení, která mu londýnská společnost dokázala poskytnout.

Problém ovšem byl, že to stálo peníze.

„Peníze, peníze, peníze,“ opakovala si pro sebe, když koně zpomalili a kočí Henry je vedl úzkými oprýskanými ulicemi na kraji Londýna.

Povzdychla si. „Co jen mám dělat, když si mne každý muž chce vzít jen proto, že jsem bohatá?“

O jejím nesmírném bohatství se bohužel psalo ve všech novinách.

Rosanna odjakživa věděla, že její prastrýc, sir Leonard Donnington, je bohatý. Neměl však v lásce londýnskou smetánku a odmítal všechna pozvání do společnosti. Po mnoho let žil v osamění a nestýkal se ani se svou rodinou. Zůstával na venkově a těšil se svým domem a panstvím. Žil pro své zahrady a skleníky, kde dovedl k dokonalosti šlechtění vzácných orchidejí. Jeho největší pýchou a radostí však byla malá závodní dráha, kterou zbudoval na pozemcích Donnington Hall, aby tam mohl trénovat koně.

Rosanna samozřejmě netušila, že jednoho dne Donnington Hall zdědí. Nevídala prastrýce příliš často, ale při výjimečných návštěvách si onoho malého tichého muže, jehož těšilo ukazovat jí exotické květiny, které vyšlechtil, oblíbila.

Rosannin otec, hrabě z Donningtonu, byl štědrý a laskavý muž, jenž věřil každé historce o tom, jak se komu přilepila smůla na paty. Žádný žebrák neodešel od jejich dveří bez půl sovereignu v kapse. Žádné charitě nevěnoval méně než dvojnásobek sumy, o niž žádala.

Když se Rosanna narodila, její otec investoval své jmění do jihoafrického zlatého dolu, ze kterého se však nikdy nevytěžil ani jediný zlatý valoun. Musel proto prodat rodinné sídlo, Donnington Hall, svému strýci, siru Leonardovi, a přestěhoval se i s rodinou do malého domku v Londýně.

Když její otec zemřel, dostala Rosanna malé věno, zatímco její bratr Clive zdědil pouze rodinné stříbro a titul. Pak zatoulaná kulka v šarvátce v daleké zemi ukončila život jejího milovaného bratra, vojáka regimentu, jenž pro něj tolik znamenal.

„Ach Clive, proč jsi jen musel zemřít?“ šeptala si Rosanna pro sebe, když kočár znovu přidal na rychlosti. Projeli kolem několika posledních domků a zamířili do tmavé, spící venkovské přírody.

„Kdybys byl stále naživu, nic z toho by se mi nestalo.“

Clive se nikdy neoženil, a tak po jeho smrti Rosanna a její matka zůstaly samy s příjmem, který sice nebyl nijak závratně vysoký, ale stačil na pohodlné živobytí. Žily spolu s několika sloužícími v malém domku v klidné části Mayfair a dostávaly pozvání na pár společenských událostí v průběhu sezony.

Pak se však stalo něco hrozného a příznivý osud se náhle změnil. Rosannina milovaná mamá prostydla a onemocněla. Přestože o ni dívka po celé týdny s pomocí ošetřovatelky oddaně pečovala, lady Donningtonová zemřela a zanechala svou dceru na celém světě docela samotnou – až na jejího prastrýce.

Sir Leonard jí zaslal kondolenci a krátkou zprávu, ve které ji zval, až bude schopna cestovat, na návštěvu do Donnington Hall. Zlomená Rosanna mu odepsala a slíbila, že tak učiní. O dva měsíce později – krátce po jejích jednadvacátých narozeninách – však bez jediného varování zemřel i sir Leonard a Rosanně se přes noc obrátil život naruby.

Byla u vytržení, když zjistila, že jí prastrýc odkázal vše – sídlo, pozemky i peníze. Také ke svému překvapení zjistila, že její prastrýc byl mimořádně bohatý muž. Na rozdíl od svého synovce investoval rozumně a Donnington Hall dokonce rozšířil, aby dokázal pojmout všechny poklady, které nasbíral.

Rosanna se cítila náhlým dědictvím doslova zavalena. Jak jen dokáže v pouhých jednadvaceti naložit s takovým bohatstvím? A co bylo ještě důležitější – jak dokáže všechny ty peníze použít tak, aby prospěla ostatním lidem?

Nepočítala ovšem s tím, jak rychle se příběh o jejím zázračném zbohatnutí rozšíří mezi londýnskou smetánkou. Ke svému překvapení zjistila, že dostává pozvánky na akce, kde se o její pozornost rvali lidé, kteří si jí předtím nevšímali nebo ji zdravili pouhým pokývnutím hlavy.

Muži, kteří jí dříve nikdy nevěnovali druhý pohled a nikdy ji nevyzvali k tanci, jí nyní leželi u nohou.

„Dostala jsem tři nabídky k sňatku, ještě než začal dnešní večírek,“ říkala si pro sebe, „a toto byla čtvrtá. Je vůbec možné, aby byli muži tak hloupí, že by si mysleli, že když si mne doposud ani nevšimli, padnu jim nyní do náručí jako zralá švestka jen proto, že mne o to požádají?

Netouží po mně, ale po mých penězích,“ povzdechla si, když se kočár v zatáčce zhoupl ze strany na stranu. „Jestli mne požádá o ruku někdo další, začnu křičet.“

Hluboko v srdci však věděla, že nic takového neudělá. Byla by to ukázka špatného vychování, jak ji o tom poučila její matka, když už byla větší. „Pamatuj, že když tě muž požádá o ruku, drahoušku, nabízí ti sebe a vše, co vlastní a v co doufá. Nabídka k sňatku je proto ta největší lichotka, již může žena od muže dostat.“

„A co bych měla odpovědět, mamá,“ ptala se Rosanna, „když se mi onen muž nelíbí a nechci se za něj provdat?“

Její matka se usmála. „I když ho nemáš ráda, musíš být okouzlující a nikdy se k němu nesmíš zachovat hrubě.“

„Co tím chcete říci?“

„Musíš být laskavá a plná porozumění, i když je tvá odpověď ne. Nesmíš ho urazit, ale musíš mu jen přátelsky sdělit, že je sice okouzlující a úžasný, ale ty se v danou chvíli nechceš provdat za nikoho.“

Muži, kteří jí nabízeli svá jména i srdce, v ní však vyvolávali strach. Mluvili o tom, že jsou rozhodnutí učinit z ní nejšťastnější ženu na světě, a Rosannu děsil zápal v jejích očích, který jejich slova provázel.

„Miluji vás od hlavy až po paty,“ řekl jí jeden muž, „budeme spolu nesmírně šťastní. Chci procestovat celý svět a jsem si jist, že vás bude bavit zkoumat cizí kultury stejně jako mne!“ Ztišil hlas a dodal: „A doplníme vaši sbírku pokladů o další.“

Rosanna se zamračila. Neměla žádnou touhu měnit svůj život a ještě menší provdat se za muže, který si nemyslel, že je dokonalá a že ji k němu vybrala sama nebesa, ale chtěl ji jen proto, že vlastnila něco, po čem toužil.

„Milují to, co mám v bance,“ usoudila, když se dívala z okna kočáru na světle meruňkovou linii, kterou svítání načrtlo na východě. „Jsem pouze branou, jež vede do sadu, a nikoli sad samotný.“

A její jasné modré oči se naplnily slzami.

Jak koně pokračovali v jízdě, vzpomínala, že od chvíle, co byla malá holčička, doufala, že jednoho dne potká muže, jenž ji bude milovat pro to, jaká je, a ne kvůli tomu, co jí patří.

Kočár překodrcal dřevěný mostek a Rosanna si setřela slzy z bledých tváří.

„Ano, tehdy jsem byla šťastná,“ popotáhla. „Drahá mamá byla stále naživu. Nikdo se mne nesnažil donutit k sňatku, když mě ona chránila.“

Nyní však byla Rosanna na celém světě dočista sama.

Sama, bez ochrany a velice, velice bohatá.

Neměla příbuzné, kteří by ji chránili. Právníci, kteří jí v Londýně pomohli s převodem majetku, byli laskaví, ale již postarší a bez většího zájmu o celou věc. Jakmile měla peníze na svém účtu v bance, necítili potřebu nabízet jí dále své služby.

Ach, kdyby tak její prastrýc ještě žil a poradil jí, jak s bohatstvím naložit!

Ve své poslední vůli napsal: Doufám, že se bude ze všech sil snažit pokračovat v rodinných tradicích a stane se tak užitečnou a významnou osobou, jak bych si přál.

Rosanně se zdálo, jako by se sídlo i peníze, zpočátku tak báječné, nyní staly mlýnským kamenem, na který by nejraději zapomněla.

Prastrýc Leonard si přál, abych v životě něco dokázala, řekla si v duchu. Peníze jsou břemeno, které musím nést. Musím najít způsob, jak pro svět udělat něco dobrého, nechat se donutit k manželství rozhodně není správná cesta.

„Nesnáším to!“ vykřikla hlasitě. „Chci se provdat podle sebe. Chci najít lásku, opravdovou lásku, která se ve všech ohledech liší od toho, co mi nabízejí.“

Kde by ji však měla hledat?

Právě v tom okamžiku se první sluneční paprsky prodraly oknem do kočáru. Rosanna se zhluboka nadechla. Nový den. Co jí asi přinese? Když se včerejší noci nešťastná a ztrápená vrátila z večírku do svého domku na Mayfair, co nejrychleji naházela svoje věci do dvou kufrů.

Bylo jí jasné, že musí uprchnout, a jediné místo, kam se mohla vydat sama, byl Donnington Hall. Bylo na čase, aby si prohlédla svůj majetek, a nikoho by ani nenapadlo, že by se mohla vydat právě tam.

V tu chvíli zaslechla, jak kočí křičí, a zvuk koňských kopyt se náhle změnil. Vypadalo to, že jeden z koní ztratil podkovu.

Kočár zpomalil, a když Rosanna vyhlédla z okna, uviděla, že vjíždějí na dvůr solidně vyhlížejícího hostince. Natáhla si tmavý cestovní kabát a své světlé kadeře schovala pod kapuci.

Kočí jí pomohl z kočáru. „Omlouvám se, má paní, ale přední kůň ztratil podkovu. Podkovář je naštěstí kousek odtud, a tak potrvá jen hodinku, než se budeme moct vydat zase na cestu.“

„Děkuji, Henry. Jsem si jistá, že v hostinci bude pokoj, kde bych mohla počkat. A také bych si ráda dala něco k snídani. Dej mi vědět, až budeme moci pokračovat.“

Vtom se objevila hostinská, utřela si ruce do zástěry, poklonila se a zavedla Rosannu dovnitř.

Dívka ji následovala vlhkou chodbou a pak po schodech. Před otevřenými dveřmi do horních pokojů se na okamžik zarazila. Uvnitř se jakási elegantní dáma oblečená podle poslední módy divoce hádala s tělnatým mladíkem. Za nimi v křesle seděl vysoký muž s tmavými vlasy a obvázanou nohou, kterou měl podloženou stoličkou.

Rosanna na něj hleděla. Byl zabalen v těžkém tvídovém cestovním kabátě, měl bledý obličej, zavřené oči a vypadal velice nemocně. Neklidně sebou zmítal a úpěl bolestí a Rosanna viděla, že se mu na čele perlí krůpěje potu. Jeho doprovod si ho však nevšímal.

Ubohý člověk, pomyslela si a u srdce ji zabolelo při pohledu na jeho utrpení.

Když spolu s hostinskou vstoupily dovnitř, pocítila vůči invalidovi, jehož společníci o něj nedbali, vlnu lítosti.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.