Vzor citace: KELBLOVÁ, H. Zeměpisná označení výrobků a jejich právní ochrana. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016. 172 s.

Právní stav publikace je k 1. 3. 2016.

Judikatura evropských soudů je do účinnosti Lisabonské smlouvy pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropského společenství používána s použitím zkratky ESD (Evropský soudní dvůr), po její účinnosti pak SDEU (Soudní dvůr Evropské unie). Podobně jsou citovány rozsudky Soudu prvního stupně (dříve Tribunálu).

Recenzovala: prof. JUDr. Jarmila Pokorná, CSc.

© JUDr. Hana Kelblová, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-166-8 (brož.)

978-80-7552-278-8 (e-pub)

Obsah

Seznam zkratek VII

Úvod VIII

Kapitola 1: Charakteristika a postavení zeměpisných označení

v systému práva duševního vlastnictví 1

Kapitola 2: Systémy ochrany zeměpisných označení 5

Kapitola 3: Terminologie zeměpisných označení 8

Kapitola 4: Mezinárodní smlouvy v oblasti regulace zeměpisných

označení 12

Kapitola 5: Vývoj evropské právní regulace zeměpisných označení 23

5.1 Primární právo EU 23

5.2 Sekundární právo EU 27

5.2.1 Nařízení o režimech jakosti – evropská právní úprava zeměpisných označení pro potraviny a zemědělské výrobky 29

5.2.2 Jednotné nařízení o společné organizaci trhů – evropská

právní úprava zeměpisných označení pro vína 52

5.2.3 Nařízení o aromatizovaných vinných výrobcích – evropská právní úprava zeměpisných označení pro aromatizovaná vína 66

5.2.4 Nařízení o lihovinách – evropská právní úprava zeměpisných označení lihovin 69

Kapitola 6: Vztah národní a evropské ochrany zeměpisných označení 76

Kapitola 7: Vztah zeměpisných označení a ochranných známek 83

7.1 Koexistence ochranných známek, chráněných označení původu a chráněných zeměpisných označení u jednotlivých druhů výrobků 85

Kapitola 8: Problémy a rizika spojená s využíváním zeměpisných

označení 90

8.1 Způsobilost zeměpisného názvu stát se ochrannou známkou 90

8.2 Zdruhovění zeměpisného označení 92

Kapitola 9: Další způsoby ochrany zeměpisných označení v EU 101

9.1 Známkové právo jako způsob ochrany zeměpisných označení 101

9.1.1 Ochrana zeměpisných označení prostřednictvím kolektivních ochranných známek 104

9.1.2 Úvahy nad výběrem ochranných systémů 108

9.2 Právní regulace označování potravin jako způsob ochrany zeměpisných označení 112

9.3 Právní úprava regulace reklamy jako způsob ochrany zeměpisných označení 113

9.3.1 Právo ochrany spotřebitele jako způsob ochrany zeměpisných označení 115

9.3.2 Celní právo jako způsob ochrany zeměpisných označení 116

Kapitola 10: Vymahatelnost práv k zeměpisným označením 118

10.1 Občanskoprávní závazky z deliktů 118

10.2 Správněprávní odpovědnost 120

10.3 Trestněprávní odpovědnost 121

10.4 Pravomoc a působnost státních institucí 122

Kapitola 11: Právní úprava zeměpisných označení v České republice 125

11.1 Vymahatelnost práv ze zeměpisných označení v ČR 130

11.2 Další způsoby ochrany zeměpisných označení v ČR 134

11.3 Zeměpisná označení při označování vína v ČR 136

Kapitola 12: Závěr a výhled do budoucna 141

Přílohy 143

Literatura 149

Summary 158 Rejstřík 160

Seznam zkratek

EU

Evropská unie

WTO

Světová obchodní organizace

WIPO

Světová organizace duševního vlastnictví

ÚPV

Úřad průmyslového vlastnictví

OHIM

Office for Harmonization in the Internal Market

Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a průmyslové vzory)

EUIPO

Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

ESD

Evropský soudní dvůr

USPTO

United States Patent and Trademark Office

Patentový úřad Spojených států

PUÚ

Pařížská úmluva na ochranu průmyslového vlastnictví, též Pařížská unijní úmluva

TRIPS

Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights

Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví

SES

Smlouva o Evropské unii

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

ACTA

Anti-Counterfeiting Trade Agreement

Obchodní dohoda proti padělatelství

NAFTA

The North American Free Trade Agreement

Severoamerická dohoda o volném obchodu

CHOP

chráněné označení původu

CHZO

chráněné zeměpisné označení

ZTS

zaručená tradiční specialita

DOOR

databáze zeměpisných označení vedená Evropskou komisí

NSS

Nejvyšší správní soud

ARZ

Asociace regionálních značek

EAGGF

Evropský zemědělský podpůrný a záruční fond

Úvod

Právo zeměpisných označení je systematicky řazeno jako součást práva průmyslového vlastnictví, respektive širší kategorie práva duševního vlastnictví. Samozřejmě se v řadě momentů dotýká jiných právních odvětví, zejména práva občanského, správního, správního procesního, občanského práva procesního a rovněž trestního.

Právo zeměpisných označení je tedy součástí práva duševního vlastnictví,[1] zeměpisná označení jsou specifické nehmotné věci, které se však odlišují od jiných práv na označení, jako jsou např. ochranné známky. Předkládaná publikace se zaměřuje především na evropské právo zeměpisných označení, pokouší se však o širší pohled, zabírající i odlišnosti právní regulace v nečlenských státech.

Dynamický rozvoj práva zeměpisných označení na úrovni Evropské unie v letech 2006−2009, nedávná reforma této oblasti, související aktuální judikatura Soudního dvora EU (dále jen SDEU, případně ESD, jedná-li se o rozsudek před účinností Lisabonské smlouvy[2]) a přesahy do širšího rámce práva duševního vlastnictví, zejména práva ochranných známek, jsou zřejmými důvody, proč se právem zeměpisných označení zabývat. Zeměpisná označení v dnešní době nesou různé typy výrobků, které jsou běžnou součástí našich životů: sýry Olomoucké tvarůžky, Feta a Parmigiano Reggiano (parmezán), víno Rioja, Budějovické pivo, České sklo, Český granát. Spotřebitelské průzkumy dokládají, že spotřebitelé věnují pozornost zeměpisnému původu výrobku, spojují jej s kvalitou či specifickými vlastnostmi. Nedávná studie zadaná Evropskou komisí ukazuje, že hodnota světového prodeje výrobků označených zeměpisnými označeními zapsanými v EU se odhaduje na 54,3 miliardy v roce 2010 a hodnota těchto prodejů vzrostla mezi lety 2005–2010 o 12 %.[3] Bohužel, zároveň s rostoucím obchodem vzrůstal i počet porušení práv k zeměpisným označením a praktik nekalé soutěže. Mezinárodní společenství států, zejména na půdě Světové organizace duševního vlastnictví (dále jen WIPO), reagovalo zvýšeným úsilím o rozvoj a zlepšení právní ochrany zeměpisných označení proti nepravdivému a klamavému užití.[4] V posledních desetiletích byla EU hlavním iniciátorem rozvoje právní regulace zeměpisných označení na úrovni evropské i mezinárodní, a to zejména v rámci Uruguayského kola vyjednávání mezi lety 1986–1995, kdy byla založena Světová obchodní organizace (1995, dále jen WTO).

Evropská unie poskytuje v současnosti zvláštní ochranu zeměpisným označením potravin, zemědělských výrobků, vína, lihovin a aromatizovaných vín z více důvodů: zvýšení kvality potravin, ochrana tradiční výroby, ochrana spotřebitele, ochrana zemědělství EU. Politika v oblasti zemědělství se zde bezprostředně prolíná s politikou ochrany spotřebitele a ochrana zeměpisných označení se jeví jako prostředek změny společné zemědělské politiky se zaměřením na kvalitu potravin spíše než na kvantitu. Bezpečnost potravin zmiňuje již Smlouva o založení Evropského společenství (dále jen SES) a provedená reforma potravinového práva, zjednodušení, sjednocení a zpřehlednění požadavků roztříštěných v řadě dílčích předpisů by měla vést k zajištění ochrany spotřebitelů a zamezení vytváření překážek volného obchodu. Kvalita a bezpečnost potravin je trvalým tématem společné zemědělské politiky EU. K těmto základním požadavkům trhu pak dále přistupují další společenské požadavky, jako jsou dobré životní podmínky zvířat, změna klimatu, zajištění potravin a jejich dostupnost, udržitelnost, územní rozvoj regionů, zlepšení platů zaměstnanců ve venkovských oblastech, motivace mladých lidí zůstat na venkově a pokračovat v zemědělských činnostech, podpora tradičních specialit apod.[5] Jedním z nástrojů, jak tyto požadavky naplnit, je ochrana názvů potravin a zemědělských produktů, vín a lihovin, které jsou spojeny s místem jejich výroby a know-how jejich výrobců. Za tím účelem byly v EU vytvořeny specifické systémy ochrany zeměpisných označení, které garantují spotřebiteli jakost danou místem výroby nebo způsobem hospodaření. Dodržování pravidel těchto ochranných systémů sledují buď státní, nebo soukromé certifikační orgány.

Ostatním typům výrobků, mimo potraviny, zemědělské výrobky, vína a lihoviny, tj. tzv. nezemědělským výrobkům, například řemeslným a průmyslovým výrobkům, surovinám apod., ochrana na úrovni evropské poskytována není. Většinou je tato ochrana zeměpisných označení pro nezemědělské výrobky zavedena na úrovni některých členských států, ovšem v nestejné míře.

Není překvapující, že původ evropské legislativy ochrany zeměpisných označení lze vysledovat již ve středověké právní regulaci výroby a vývozu vína v tradičních vinařských státech, jako jsou Španělsko, Francie a Itálie.

Příkladem prvopočátku těchto snah je založení ligy vinařů oblasti Rioja ve Španělsku již v roce 1560 a stanovení společných pravidel pro řízení výroby vína a zavedení oblastí kvality. Podobně je možné uvést iniciativu medicejského velkovévody Cosima III., který v roce 1716 vydal ve Florencii nařízení vymezující zeměpisné oblasti výroby vína v Toskánsku, především Chianti, Carmignano, Pomino, a omezil použití těchto názvů pouze na vína pocházející z těchto oblastí.[6]

Nicméně již v historii lze rozpoznat zřetelnou tendenci využití označení územního původu vína, a někdy pouze domnělé záruky kvality, zejména ke zvýšení zisku. Některé klasifikační praktiky v Bordeaux a Burgundsku byly zavedeny především pro zajištění trvalých zisků výrobců a obchodníků s vínem. Město Bordeaux umožňovalo vstup do přístavu pouze dopravcům vína z bezprostředního okolí. Místní výrobci vína dále těžili z pravidla „privilège de la descente“, tj. vína z jiných regionů nemohla před 11. listopadem každého roku být dopravována říční dopravou a „privilège de la barrique“, tj. pouze vína z Bordeaux měla právo užívat speciální barrique sudy, které byly větší a z výborného dřeva, a zároveň dopravné za tyto sudy bylo levnější. Podle zákona z roku 1794 měli výrobci vína z Bordeaux povinnost označovat barrique sudy jménem vinaře a názvem farnosti původu, taková značka byla jakýmsi předchůdcem dnešního registrovaného zeměpisného označení.[7]

Již tehdy lze identifikovat obdobnou dvojakost naplnění role zeměpisných označení, jako je tomu v současné právní úpravě, tj. na jedné straně ověření pravosti původu a současně na straně druhé ochrana soutěžní výhody pro místní výrobce. I současné diskuse o úloze zeměpisných označení v industrializované a globalizované zemědělské výrobě se vedou za použití argumentů o ochraně spotřebitele, bezpečnosti potravin a udržitelnosti venkovského hospodářství.[8]

[1] Čl. 1 (2) dohody TRIPS.

[2] Lisabonská smlouva pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropské unie.

[3] AND International (2012) Value of production of agricultural products and foodstuffs, wines, aromatised wines and spirits protected by a geographical indication (GI), October 2012 [cit. 2015-06-10]. Dostupné z: http://ec.europa.eu/agriculture/external-studies/value-gi_en.htm

[4] WIPO (2004) WIPO intellectual property hand book: policy, law and use, 2nd edn. WIPO Ženeva, World Intellectual Property Organization (2001) The recognition of rights and the use of names in The internet domain name systém: report of the second WIPO Internet Domain Name Process.f [cit. 2015-06-10]. Dostupné z: http://www.wipo.int/export/sites/www/amc/en/docs/report-final2.doc205-297

[5] Zelená kniha o jakosti zemědělských produktů: normy pro produkty, požadavky na hospodaření a systémy jakosti [cit. 2015-06-10]. Dostupné z: http://eur-lex.europa.eu/legal-content/CS/TXT/?uri=URISERV:ag0002

[6] Gangjee, D. Relocating the Law of Geographical Indications. Cambridge University Press, 2012, s. 82. ISBN 978-0-521-19202-6.

[7] Gangjee, D. Relocating the Law of Geographical Indications. Cambridge University Press, 2012, s. 83. ISBN 978-0-521-19202-6.

[8] Blakeney, M. Intellectual Property Rights and Food security. Wallingford, Oxon, GBR: CABI Publishing, 2009, s. 183.

Kapitola 1

Charakteristika a postavení zeměpisných označení v systému práva duševního vlastnictví

Koncepce všech práv duševního vlastnictví je založena na výlučných právech jediného držitele, ale koncepce zeměpisných označení je založena na úplně jiném principu, na možnosti, aby každý výrobce, který umístí svoji výrobu na určitém zeměpisném místě, mohl označovat své výrobky zeměpisným označením, pokud dodrží určitá, předem stanovená pravidla.[9] Tedy neexistuje jediný výlučný držitel práva k zeměpisnému označení.

Práva k zeměpisným označením jsou vlastně jakási kolektivní nebo skupinová práva duševního vlastnictví, ale není vyloučeno, aby byl i jediný výrobce – žadatel o udělení práva k zeměpisnému označení, pokud jako jediný vyrábí výrobek, který může nést příslušné označení. Prakticky se tedy stává, že vzhledem k historickým, sociálním a ekonomickým okolnostem a vývoji má zeměpisné označení pouze jednoho či dva držitele.

Pro účely úvodní charakteristiky zeměpisných označení, která by měla sloužit k pochopení podstaty této nehmotné věci, bude v následujícím textu stručně vysvětlena povaha zeměpisných označení potravin a zemědělských výrobků v celoevropském kontextu, v systému sui generis, který je z mezinárodního pohledu asi nejpropracovanějším systémem právní ochrany zeměpisných označení. Dále bude provedeno stručné srovnání zeměpisných označení s ochrannými známkami, které jim jsou svojí povahou nejbližší.

Pro potraviny a zemědělské výrobky[10] existují v současnosti v EU dvě formy ochrany zeměpisného označení výrobků. Za prvé jsou to „chráněná označení původu“, zkratka „CHOP“ (Protected Designation of Origin – PDO), a za druhé „chráněná zeměpisná označení“, zkratka CHZO (Protected Geographical Indications – PGI).

„Označením původu“ se rozumí název, který identifikuje produkt:

a) pocházející z určitého místa či regionu nebo ve výjimečných případech z určité země,

b) jehož jakost nebo vlastnosti jsou zásadně nebo výlučně dány konkrétním zeměpisným prostředím s jeho vlastními přírodními a lidskými činiteli a

c) u něhož všechny fáze produkce probíhají ve vymezené zeměpisné oblasti.

Označení původu však mohou nést i produkty, pro jejichž výrobu suroviny[11] pocházejí ze zeměpisné oblasti širší nebo jiné, než je vymezená zeměpisná oblast, pokud jsou splněny tyto podmínky:

a) je vymezena oblast produkce surovin,

b) existují zvláštní podmínky produkce surovin,

c) existuje režim kontroly zajišťující dodržování podmínek produkce surovin,

d) dotyčná označení původu byla uznána za označení původu v zemi původu před 1. květnem 2004.

„Zeměpisným označením“ se rozumí název, který identifikuje produkt:

a) pocházející z určitého místa, regionu nebo země,

b) jehož danou jakost, pověst nebo jiné vlastnosti lze přičíst především jeho zeměpisnému původu a

c) u něhož alespoň jedna z fází produkce probíhá ve vymezené zeměpisné oblasti.

Vazba mezi vlastnostmi zboží a jeho zeměpisným původem je u chráněného zeměpisného označení volnější než u chráněného označení původu, jedná se však o dva rovnocenné systémy ochrany. Pro zápis chráněného zeměpisného označení je tedy postačující, aby pouze jedna výrobní fáze (příprava, zpracování, výroba) probíhala ve vymezeném území, splnění podmínek pro zápis je tedy podstatně snadnější. Nutno konstatovat, že většina označení pocházející z České republiky, zapsaná v databázi u Evropské komise,[12] je zapsaná v režimu chráněné zeměpisné označení. Je jich celkem 23 a jsou to např. Karlovarské oplatky, Olomoucké tvarůžky, Štramberské uši, Znojemské pivo, České pivo, Budějovické pivo, Hořické trubičky, dvě varianty názvu Jihočeská Niva a další názvy.[13]

Podstatně náročnější co do vymezení místa a podmínek výroby je chráněné označení původu, kterých z České republiky je na evropské úrovni zapsáno v současnosti pouze šest: Všestarská cibule, Chamomilla bohemica, Český kmín, Nošovické kysané zelí, Pohořelický kapr a Žatecký chmel.

Jak již bylo zmíněno, z hlediska zařazení zeměpisných označení mezi ostatní práva duševního vlastnictví jsou zeměpisná označení svým charakterem a využitím nejblíže ochranným známkám, stejně jako ochranné známky slouží k označování výrobků a rozlišení od jiných výrobků stejného nebo podobného druhu. Při dalším srovnání zeměpisných označení s ochrannými známkami však lze identifikovat řadu rozdílů mezi těmito nehmotnými věcmi.

Zatímco ochrannou známku lze nalézt prakticky na jakémkoliv výrobku, zeměpisné označení může být pouze na zboží, které vykazuje vazbu mezi kvalitou tohoto zboží a jeho zeměpisným původem. Jsou to většinou potraviny a zemědělské výrobky, vína, lihoviny a tradiční řemeslné výrobky nebo suroviny. Zeměpisné označení musí být předtím, než je požádáno o jeho ochranu, užíváno, kdežto u označení přihlašovaného jako ochranná známka tomu tak není. Zeměpisné označení je nepřevoditelné a nelze na něj poskytnout licenci, kdežto u ochranných známek tyto možnosti nakládání jsou právem umožněny. Zapsané zeměpisné označení je chráněno časově neomezeně a správní poplatky se platí pouze za přijetí žádosti k ochraně u příslušného úřadu, oproti ochranným známkám, kdy pokud vlastník chce obnovovat zápis ochranné známky, je nucen platit poplatky za prodloužení lhůty ochrany. Zatímco funkcí ochranné známky je odlišit výrobky nebo služby jednoho podnikatele od výrobků a služeb jiného podnikatele, funkcí zeměpisného označení je deklarovat konkrétní zeměpisný původ výrobků.

Naprosto zásadním rozdílem mezi oběma právy na označení je však výlučnost vlastníka ochranné známky užívat a nakládat s touto známkou a oproti tomu „nevýlučnost“ tohoto práva u uživatelů zeměpisných označení, které může využívat každý výrobce či zpracovatel, který svoji výrobu umístí na příslušné území a dodrží stanovená pravidla.

Při obchodování se používají pro zboží různé názvy obsahující odkaz na nějaké zeměpisné místo, ovšem pouze jen některé z těchto názvů jsou chráněny jako zeměpisná označení a lze je považovat za nehmotnou věc, předmět práva duševního vlastnictví. V zásadě lze rozlišit tři varianty. Označení sice obsahuje odkaz na zeměpisné místo, ale je to označení druhové – v českém prostředí máme více příkladů – frankfurtské párky, turecký med, vídeňský řízek, vídeňská káva, španělský ptáček. Další možností je, že se jedná o ochrannou známku, např. Philadelphia smetanový sýr. Nebo za třetí, jedná se o skutečné chráněné označení původu nebo chráněné zeměpisné označení, např. „Hořické trubičky“, „Olomoucké tvarůžky“. Je třeba rozlišit, která z těchto označení signalizují spotřebiteli skutečný zeměpisný původ zboží nebo služby a která tuto funkci neplní.

Zeměpisná označení lze klasifikovat dvěma způsoby, první závisí na způsobu vyjádření konkrétního zeměpisného označení a druhý na tom, jak blízký je vztah mezi zbožím a jeho původem odkazujícím na zvláštní zeměpisné prostředí. V tomto smyslu je možné rozlišovat přímá a nepřímá zeměpisná označení. Přímá jsou tvořena slovem – zeměpisným názvem státu, oblasti, města – oficiálním názvem tohoto místa.[14] Tato zeměpisná označení umožňují spotřebiteli bezprostředně porozumět odkazu na zeměpisné místo vyjádřené v tomto názvu (např. „České pivo“, „Irská whiskey“, „Švýcarské hodinky“).

Nepřímá zeměpisná označení lze chápat tak, že to mohou být i nezeměpisné názvy nebo symboly, které spotřebiteli naznačují zeměpisný původ výrobku. Byl by to např. symbol švýcarského červeného kříže evokujícího švýcarský původ výrobku, obrázek větrného mlýna vzbuzujícího dojem, že výrobek pochází z Nizozemska.

Mimo tuto klasifikaci stojí skupina tradičních jmen, jako je „Basmati“ pro indickou rýži a „Feta“ pro řecký sýr, které nejsou názvy konkrétních míst, ale tradičně odkazují na zeměpisný původ těchto výrobků. Do této skupiny lze zařadit i historické názvy, původně užívané jako zeměpisné názvy, např. „Austerlitz“, „Carlsbad liquer“. Tyto názvy mohou být doplněny obrazovými symboly evokujícími příslušné místo – např. zřídelní pramen uvedený na likéru. Vždy je však podmínkou u přímých, nepřímých i tradičních zeměpisných označení, že označení musí být spotřebitelem vnímána jako odkaz na zeměpisný původ zboží.

Zeměpisná označení lze také rozlišovat podle vztahu k zeměpisnému původu na jednoduchá (prostá) a kvalifikovaná zeměpisná označení.[15] První typ, jednoduchá zeměpisná označení, znamená prosté spojení zboží a jeho zeměpisného původu. Druhý typ, kvalifikované zeměpisné označení, navíc značí, že zboží má díky tomuto zeměpisnému původu zvláštní vlastnosti, které vznikly v důsledku působení tohoto původu, takže v tomto případě existuje také kvalitativní vztah mezi zbožím a zeměpisným místem.

V literatuře je často zdůrazňováno,[16] že kvalita v případě kvalifikovaných zeměpisných označení zahrnuje nejen tradičně vnímané vlastnosti jako chuť, vůni, vzhled, ale také výrobní postupy, které respektují ochranu přírodního prostředí, neboť se má za to, že pozitivní vlastnosti zboží nemohou vznikat v prostředí zatíženém nebo znečištěném.

Je třeba si uvědomit, že právní úprava zeměpisných označení chrání pouze označení či název výrobku, ale nikoliv výrobek samotný. Složení výrobku, postup jeho přípravy, zpracování, výroby mohou být chráněny jako jiný předmět práva duševního vlastnictví, nejčastěji jako patent nebo know-how.[17]

[9] V případě zeměpisných označení pro potraviny jsou v evropském právu tato pravidla uvedena v tzv. specifikaci výrobku.

[10] Zeměpisná označení pro potraviny a zemědělské výrobky definuje nařízení č. 1151/2012 o režimech jakosti.

[11] Pro tento účel (podle nařízení č. 1151/2012, čl. 5. odst. 3) lze za suroviny považovat pouze živá zvířata, maso a mléko.

[12] Database of Origin and Registration, dostupné z: http://ec.europa.eu/agriculture/quality/door/list.html

[13] Database of Origin and Registration [online]. [cit. 2015-10-30]. Dostupné z: http://ec.europa.eu/agriculture/quality/door/list.html

[14] Mantrov, V. EU Law on Indication of Geographical Origin Theory and Practice. Springer International Publishing Switzerland, 2014, s. 51. ISBN 978-3-319-05689-0.

[15] Mantrov, V. EU Law on Indication of Geographical Origin Theory and Practice. Springer International Publishing Switzerland 2014, s. 51. ISBN 978-3-319-05689-0.

[16] Gangjee , D. Relocating the Law of Geographical Indications. Cambridge University Press, 2012, s. 300. ISBN 978-0-521-19202-6.

[17] V právním řádu České republiky není know-how výslovně chráněný nehmotný statek, ale lze jej chránit zprostředkovaně pomocí právní úpravy obchodního tajemství nebo nekalé soutěže – zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.

Table of Contents

Seznam zkratek

Kapitola 1 Charakteristika a postavení zeměpisných označení v systému práva duševního vlastnictví

Kapitola 5 Vývoj evropské právní regulace zeměpisných označení

5.2 Sekundární právo EU

Kapitola 7 Vztah zeměpisných označení a ochranných známek

Kapitola 8 Problémy a rizika spojená s využíváním zeměpisných označení

Kapitola 9 Další způsoby ochrany zeměpisných označení v EU

9.1 Známkové právo jako způsob ochrany zeměpisných označení

9.3 Právní úprava regulace reklamy jako způsob ochrany zeměpisných označení

Kapitola 10 Vymahatelnost práv k zeměpisným označením

Kapitola 11 Právní úprava zeměpisných označení v České republice