Emily D. Beňová

Temni anjeli - (Ne)priateľ z minulosti

Ukážka z elektronickej knihy

(NE)PRIATEĽ

Z MINULOSTI

EMÍLIA DALEKOREJOVÁ BEŇOVÁ

„Keď naozaj milujeme, nevieme, čo vlastne milujeme, ani prečo, vieme len, že nemôžeme konať ináč.“

1. Vydesená

KONZISTENTNÉ BALDACHÝNY ŠEDIVÝCH mračien, zapršané dni a neznesiteľný chlad. Tak by som opísala klímu v Port Angeles. Tu bolo slnko viac-menej zriedkavosťou a občas som mala pocit, že v tomto prekrásne zelenom území vychádza ledaže omylom. Takéto počasie tu bolo takmer celé dva mesiace, kým sme sa, konečne, dočkali vytúženého Májového času.

Pomaly sa končila dlhotrvajúca studená nadvláda, ktorá tu v okrajovej časti Washingtonu trvala oveľa dlhšie, ako v mojom milovanom Sydney.

V tomto prekrásnom a večne mokrom pásme som trčala už niekoľko týždňov, a hoci som sa snažila, nedokázala som sa prinútiť k tomu, aby som si na uplakané počasie a vlhkosť sálajúcu ešte aj z kamenia zvykla. Každé doterajšie ráno ma prebúdzal dážď a silný vietor, obloha zostávala zakalená ťažkými mrakmi, avšak posledné dni sa počasie začalo viditeľne meniť. Rodili sa lepšie dni a ja som dúfala, že sa to jedného dňa odzrkadlí aj v mojom monotónnom živote.

Sedela som v izbe na poschodí a na dverách sa ozvalo jemné zaklopanie. Bez toho, aby som vyzvala klopajúcu osobu dnu, sa dvere otvorili a moje pojašené srdce sa pustilo na útek.

Viem, v dome som bola v bezpečí, no čo ak predsa...

Dnu vošla našťastie iba drobná Dolorez s kamenným výrazom v tvári a prezrela si ma bez akejkoľvek emócie.

„Prepáčte, že ruším, slečna Williamsová,“ začala ako vždy zdvorilo, no odmeranosť zo svojho hlasu zakryť nedokázala. A možno ani nechcela. „Prišla som sa spýtať či budete raňajkovať,“ zaúpela tým dokonalo nacvičeným dialektom a nahodila zaujatú masku.

Prikývla som a v exprese, aby nestihla odísť, som vyriekla ešte pár slov. „Budem jesť v jedálni.“

„V jedálni?“ čudovala sa, no nebolo divu. Posledné dni som jedávala iba vo svojej izbe, pretože Serena často cestovala a ja som sa v ich veľkej jedálni cítila osamelo. Tu hore v izbe som sa cítila však ešte opustenejšie.

„Áno. Budem jesť v jedálni.“

Dolorez s pokorou prikývla. „Ako si prajete, slečna. Budete si ešte niečo priať?“

Zoskočila som z postele a zhlboka sa nadýchla. „Pôjdem do jedálne s vami,“ oznámila som a stará žena zaujato prikývla. Nič nepovedala, len za mnou vykročila na chodbu.

V dome bolo až hrobové ticho, ktoré prerušovali iba naše kroky a premávka myšlienok, ktoré sa mi motali hlavou.

„Serena je doma?“ preklenula som neznesiteľné šuchotanie našich nôh a hranatá žena sa na mňa úkosom pozrela.

„Slečna Serena...“ zdôraznila prísne, aby mi dala najavo, že patrím do inej spoločnosti, „...je ešte vždy mimo mesta. Obávam sa, že sa vráti až k večeru.“

„A čo pán Bradford?“ zaironizovala som, nech ju trochu nabrúsim. Nezvykla som ju provokovať, no dnes sa mi žiadalo mierne ju nahnevať. „Ešte vždy nás ctí svojou nevítanou prítomnosťou?“

„Ten niekam odišiel,“ uzavrela odmeraným tónom a odprevadila ma do priestrannej jedálne. „Prinesiem vaše raňajky. S dovolením.“

A čo Bruce? Aj on je preč? -zakričala moja myseľ, no pery sa ani nepohli, akoby mi chceli dať najavo, že sa nemám starať do človeka, ktorý o to nestojí. Určite však doma nebol. Neukázal sa od chvíle, kedy sme sa tak nepekne poškriepili. Len od Sereny som vedela, že odcestoval do Londýna za známymi a raz za pár dní volal, aby sa opýtal, či je všetko v poriadku.

Živo som si pamätala na deň, kedy ma Dolorez zaviedla do izby na poschodí, kde vládla história ešte aj z malieb na strope. Chvíľu som mala dojem, že prekračujem hranice prítomnosti a vraciam sa časom do dôb dávno minulých. Do dôb, kde bolo slovo muža sväté a žena nemala takmer žiadnu autoritu.

Bruce ma nechal presťahovať na poschodie zámočku, kde nebola ani jedna obývaná izba a nasledujúce ráno odišiel. Od tej doby sa ani neukázal. Síce som povedala, že ho už nechcem vidieť, no to neznamenalo, že chcem, aby sa rovno aj odsťahoval. Lenže on to urobil. Zbalil si veci a odsťahoval sa. Nemyslela som si, že to urobil výhradne kvôli mne. Určite ho k tomu viedli aj iné okolnosti, no bolo paradoxom, že hoci mi vlastne splnil želanie a zmizol z môjho života, chýbal mi v ňom. Svojim odchodom mi však dožičil čas, aby som si urovnala myšlienky a presvedčila sa o tom, že to, čo som k nemu cítila, bola iba náklonnosť. Krátkodobé rozčarovanie, ktoré zmizlo tak rýchlo, ako sa zjavilo. Najskôr bola na vine spleť pocitov, ako sú vďaka, úcta a sympatia, ktoré spôsobili, že si to moje zarmútené srdce vysvetlilo po svojom.

V jedálni sa miešala vôňa sviežeho vzduchu s vôňou čerstvých ruží uložených vo váze na starožitnej komode. Dokonca aj ikebana uprostred dlhočizného stola bola vyskladaná zo živých kvetov, z ktorých kde-tu, ako ozdoba, vytŕčal trblietavý motýlik.

Jedáleň z veľkej časti dýchala históriou, hlavne čo sa týkalo nábytku, no disponovala aj prvkami, ktoré boli diametrálne odlišné a bolo zvláštne, že to spolu aj napriek rozdielom ladilo.

Vyšívané zlaté závesy boli poodťahované, aby do jedálne prenikalo čo najviac jasu. Stoličky označené na čalúnení rodinným erbom Geerovcov - drak a lev strojaci na zadných a opierajúci sa chrbtami - boli poukladané okolo stola doslova bezchybne.

Usadila som sa za vrch stola a zložila ruky na dubový vyblýskaný povrch. Netrvalo dlho a kamenná Dolorez sa pri mne objavila so strieborným podnosom v rukách. Niesla na ňom tanier plný praženice, voňavú kávu a pohár limonády. Neochotne mi zaželala dobrú chuť a vytratila sa preč, akoby vedela, že v jej pohostinnej prítomnosti by mi najskôr ani nechutilo.

Dnes som mala v pláne poprechádzať sa po záhrade.

Raňajky som do seba doslova nahádzala a vytratila som sa k hlavnému vchodu. Hneď ako som otvorila dvere, do tváre mi zavial vlažný poryv vetra unášajúci vôňu kvitnúcich tulipánov a ruží. Zhlboka som sa nadýchla a preklenula prah dverí.

Vonku bolo prekrásne, a hoci sa na oblohe, kde-tu, ukazovali šedé mraky, nenechala som sa odradiť.

Zišla som kamenným schodiskom, potom kockami vykladaným chodníkom až som teniskami stúpila na dôkladne strihaný trávnik. Krása navôkol mi zakaždým vyrážala dych a vedela by som sa na ňu kochať celé hodiny. Z okna bolo toto všetko prekrásne, no fádne. Naživo bol pozemok so všetkým čo na ňom rástlo fascinujúci.

Skalky v rozpuku, kríky rozkvitnuté rôznofarebnými kvetmi, či listami prebúdzali moju fantáziu a nútili ma myslieť na časy, kedy sa ulicami preháňali koče a v takýchto záhradách dámy v širokých šatách. Už ako malé dievčatko som si predstavovala, že žijem v tej rozprávkovej dobe. Ťažké šaty sa za mnou ťahajú a doprovod mi robí moja dvorná dáma. Možno to bolo trochu detinské, no mne sa tá predstava vždy neuveriteľne páčila.

Trochu ďalej rástol záhon ruží, ktorého kvety boli tak sviežo žlté, až to bralo dych. No oveľa viac ako farbou ma ohúrili vôňou. Nikdy predtým mi ani len nenapadlo, že by ruže mohli voňať aj inak, než je ružiam typické, no práve táto ruža mi ukázala, ako veľmi som sa mýlila.

Zakaždým som musela privoňať a zhlboka sa nadýchnuť tej nezameniteľnej citrónovej vône. Aj dnes som tam šla, aby som privoňala a ulomila si niekoľko ruží do vázy v izbe.

Prehla som pichľavú stonku do strany, potom do druhej, a potom naspäť, no tvrdá stonka nepustila.

„Tu pomôžu len nožnice.“

Od ľaku som sa strhla a v tej chvíli sa mi osteň z ruže bolestivo zabodol do prostredníka a urobil na ňom ranku. Sykla som v bolesti a zdesene sa pozrela na ranený prst. Pohľad na kvapôčku krvi moje srdce doslova rozochvel. Nebola som nijakou padavkou čo omdlie pri pohľade na krv, no ak máte za chrbtom upíra, nie je vám v takej situácií dvakrát do spevu.

„Pekné privítanie,“ zaironizovala som nahnevane a pozrela sa na muža za sebou.

Belasé oči, ktoré som tak dobre poznala mu potemneli ako šmahom ruky. Ucítil to, čo nemal a mne napadla len jediná vec.

Strčila som si poranený prst do úst a on prehltol akoby som prst mala v jeho ústach a nie vo svojich. Myslím, že ani toto nebol práve rozumný ťah.

„Nechcel som ťa vydesiť,“ prehovoril zhrubnutým hlasom a pristúpil ku mne.

Stuhla som. Čakala som na to najhoršie - ako keby som ho nepoznala... A on si môj strach všimol. Postrehla som to, no ani som sa nehla, keď z vrecka na rifliach vytiahol bielu vreckovku a podal mi ju. Vedela som čo chce, no strach ma stisol tak neuveriteľne, že som sa nedokázala ani pohnúť. Ako keby môj rozum stratil kontrolu nad telom.

„Si ako malá.“ Vytiahol mi prst z úst a v mojom žalúdku nastal beztiažový stav.

Čakala som, že urobí niečo, čo by od upíra čakal asi každý normálny človek. Bruce však iba skontroloval ranku a jeho oči znova o niečo stmavli. Bolo to vidieť, aj napriek tomu, že skláňal hlavu a snažil sa to skryť.

V žilách mi od strachu celkom stuhlo. Oči som z neho nespustila ani na sekundu. Čakala som, čo bude nasledovať a snažila som sa tváriť úplne vyrovnane. Či sa mi to darilo? Ťažko povedať. Snáď.

Bruce mi opatrne obmotal prst veľkou vreckovou a mňa oblial studený pot. Nechcel mi ublížiť. On by to nikdy ani nespravil, tak čoho som sa vlastne vydesila?

„Mala by si byť opatrnejšia,“ prehovoril zastretým hlasom a letmo sa mi pozrel do tváre. „Pokojne tu miesto mňa mohol byť aj Bradford,“ povedal to spôsobom, ktorý mi veľa nenapovedal. Nevedela som, či ma varoval alebo hrešil, no brala som to ako nevinné varovanie. Uviazal obe konce vreckovky a spustil ruky.

Poďakovala som za ošetrenie, aj keď podľa mňa to trochu preháňal a prezrela som si uzlík na vreckovke.

„Môžem vedieť, čo robíš vonku?“

„Prechádzam sa.“

„Sama?“

Pozrela som sa do jeho temných očí a preletel mnou chlad. Vyčítal mi to. A najskôr aj tie predošlé slová som mala vnímať ako pokarhanie. „Nie som sama. Teraz si tu ty.“

„Predtým som nebol.“

„No, to je pravda. Kašľal si na nás poriadne dlho.“

Pri mojom tvrdom dotaze na okamih zaváhal. „Mal som veľa práce.“

„Keď myslíš.“

„Takže si stále nahnevaná?“

„Ja? Samozrejme, že nie. Nemám dôvod.“ No bola som nahnevaná, dotknutá a zranená. Naposledy sme sa nerozišli v najlepšom a keď som si na to spätne spomenula, cítila som sa pred ním ešte trápnejšie ako v ten deň, keby mi povedal: Budem k tebe celkom úprimný. Nestojím o niekoho ako si ty a nikdy sa to ani nezmení, takže na mňa radšej hneď zabudni.

Prezrel si ma skúmavým pohľadom a radšej sa rozhodol zmeniť tému. Bolo mi však jasné, že mojim slovám neveril. „Keď sa budeš chcieť prejsť aj nabudúce, bude lepšie, ak si budeš volať spoločnosť. Myslím, že sme sa tak dohodli už dávnejšie. Alebo si už zabudla na to, čo sa stalo?“

„Nie, nezabudla som.“ Vedela som, že narážal na ten incident s kocúrom. Na to sa zabudnúť nedalo.

„Pokiaľ nebudeme mať upíra, ktorý zabil tú mačku, budeš oznamovať kam ideš a kedy. Sama nie si vonku v bezpečí. Kde je nejaký doprovod? Prečo si šla von sama?“

„Len som sa chcela prejsť. Sama. Mám po krk tohto väzenia.“

„Je to pre tvoje dobro.“

„Ja viem, no jednoducho som potrebovala na vzduch.“

„Tak snáď si sa ho nadýchala dosť, pretože teraz sa otočíš a vrátiš sa do domu.“

Len som na neho hľadela a pokúšala sa spamätať. To ako arogantne so mnou hovoril... slová, ktoré mi hovoril... Bola som zaskočená a zhrozená. Správal sa ku mne ako k malému decku. To sa mi nepáčilo ani omylom. „Čo ak sa mi ešte nechce?“

„Ja ti nedávam na výber, jednoducho to urobíš.“

Tak toto ma už nakoplo. „Čo si ty o sebe vôbec myslíš?“ vyskočila som na neho sprudka, no ešte vždy som sa dostatočne ovládala. „Doteraz si tu nebol a prežila som. Nie som tvoj väzeň a ani predák z tvojej továrne, aby si ma mohol komandovať, takže sa pekne otoč a ty sa daj na odchod.“

Zasmial sa. „Vieš čo? Fajn! Rob si čo chceš. Pokojne sa choď prejsť kam len chceš, no mysli na to, že až zájdeš príliš ďaleko, tvoj krik by nemusel nikto začuť.“

Preletela mnou ďalšia vlna strachu. „Viem sa o seba postarať aj sama.“

Vysmial sa mi. „Och, áno. Naposledy ti to so zubami v krku náramne svedčilo.“

Zachvela som sa v strachu a objala sa pažami. „Naposledy som nebola pripravená.“

Zvážnel a jemne pridvihol obočie. „Teraz si?“

„Možno.“ Ibaže moja odpoveď neznela veľmi presvedčivo.

Bruce si vzdychol a zvážnel.

„Viem, že som urobila hlúposť, keď som vtedy šla za Leslie, no už to nezmením.“

„Nie, ten deň skutočne nezmeníš, no práve preto, čo sa vtedy stalo si tu. Lebo, ak by si zostala v Sydney, už teraz by bolo po tebe.“

„Ja viem a ďakujem za...“

„Nepotrebujem, aby si mi znova ďakovala.“ Mávnutím odohnal včelu, ktorá mu otravne lietala pred tvárou. „Chcem len, aby si dodržiavala pravidlá, Madyne. V hre nie je už iba tvoj život, ale aj život mojej sestry a mňa. Nepohybuj sa po pozemku sama. Nie, kým nebudeme mať upíra, ktorý po tebe ide.“

Prikývla som a on znežnel ešte viac.

„Viem, že sa tu cítiš osamelo. Serena je často preč a Dolorez ani Morgan nie sú dobrými spoločníkmi, no ak budeš takto riskovať, nájde si ťa. Madyne, nestaval som za teba život, aby si s ním ty sama teraz takto hazardovala.“

„Prečo si ma sem doviedol?“

„V tej chvíli nebola iná možnosť.“

„Prečo ma vôbec chrániš?“

„Ako to, prečo? Jednoducho... Jednoducho mi nedávaš na výber.“

„Je v tom niečo viac.“

Nechápavo zavrtel hlavou. „Ako to myslíš?“

„Bol si ochotný riskovať život za človeka, ktorého si vôbec nepoznal. Ponúkol si mi peniaze, aby sme so starkou prežili... Prečo? Nepoznal si ma. Skočil si za mnou z toho komína... Skočil by si takto aj za niekým iným? A prečo si v ten deň zachránil mňa a nie babku a Hanka? Znova si si vybral mňa. Prečo?“

„Možno si mi padla do oka.“

Lenže ja som vedela, že klamal. Zvalila by som to na šiesty zmysel, ktorý mi našepkával, že mi niečo tají. „Je v tom niečo viac. Netuším čo, no nerobil si to preto, žeby som ti padla do oka. Rovnako si takto mohol zachrániť aj Leslie. Riskuješ za mňa život, ako keby som bola niekto dôležitý a tebe prikázali, aby si sa stal mojou ochrankou.“

Prskol smiechom, no v tom posmešku bolo viac frustrácie ako výsmechu. Nebola som ďaleko od pravdy, no nerátala som s tým, že by mi povedal viac. „Nenamýšľaj si, Madyne. Chránim ťa, pretože to potrebuješ.“

Snažila som sa čítať v jeho pohľade, no narazila som na múr, ktorý ma ďalej nepustil. Vedela som však svoje.

„Mala by si sa vrátiť do bezpečia.“

Nezastavoval ma, keď som sa otočila k odchodu. Nechal ma odísť a ja som sa neobzerala. Šla som rovno do domu. Celá táto situácia mi pripadala až desivá, no bola som skalopevne rozhodnutá dopátrať sa k pravde. V tom, že ma chránil bolo niečo viac. Lenže, ja som netušila čo.

V bordovej obývacej miestnosti som si zapla televíziu a naliala pohár limonády. Napila som sa a usadila do kresla. Chvíľu na to som začula ako do miestnosti niekto vošiel, no tvárila som sa, že som to nepostrehla. Oprela som sa lakťom o bočné operadlo, aby som navodila dojem, že sledujem film a dúfala som, že nech je v izbe ktokoľvek, odíde.

Osoba však neodchádzala, práve naopak. Pristúpila bližšie, aby tesne za mnou zastala a prekryla mi ľadovými rukami oči. Žalúdok som mala náhle až v krku, no hneď som si spomenula na Serenu. Neraz mi takto chcela zlepšiť náladu.

Bola som taká rada, že je konečne doma, až mi od radosti podskočilo srdce. Rukami som sa dotkla tých jej a zistenie, že sú omnoho väčšie a mocnejšie ma znepokojilo.

„Hádaj, kto som?“ prehovoril hrubý mužský hlas patriaci Bradfordovi a ja som takmer zabudla dýchať.

Zhodila som mu ruky z tváre a pokúsila sa vstať, no on bol v sekunde predo mnou. Rýchlym postrčením ma sotil späť do kresla, ktoré sa po mojom dopade posunulo dozadu a spokojne sa na mňa usmial.

„Princezná je konečne sama? Treba to nejako osláviť,“ nadhodil, ako vždy s iróniou a premeral si ma pátravým pohľadom.

„Ja nikdy nie som sama,“ povedala som sebavedomo, no od sebavedomia som bola na míle ďaleko. Tento upír mi naháňal hrôzu a teraz, keď som tu s ním bola sama, až panickú.

„Čo tak dať si zopár čísel hore v tvojej izbe?“ zašvihal obočím a poslal mi pusu na diaľku.

„Čo tak zopár faciek?“ zaútočila som na svoju obranu a on sa usmial.

„Na to si príliš mäkká,“ odhadol ma. Oboma rukami sa oprel o moje kreslo tak, že ma obkľúčil a zľahka sa ku mne naklonil. Privoňal k mojim vlasom a vdýchol ich vôňu. „Čo by si povedala, keby som ťa najprv trochu ochutnal, a potom si s tebou dal niekoľko kôl divokého sexu?“ navrhol a znova ku mne privoňal. „Alebo máš radšej nežnosti?“

„Čo ak by si mi dal pokoj?“

Uškrnul sa. Ľadovým ukazovákom ma pohladil po tvári a prižmúril oči. „Nie. Páči sa mi, keď v tvojich očiach vidím strach. Vzrušuje ma to.“

„Si vyšinutý,“ zavrčala som pridusene a on sa zaškeril.

Schmatol ma za paže tak prudko, až som zhíkla. Postavil ma pred seba a ja som čakala už len na to najhoršie. Lenže on to so mnou neplánoval ukončiť. Aspoň nie okamžite a už vôbec rýchlo. Okázalo si ma prezrel a uškrnul sa. „Zahrajme sa. Ja budem degustátor, ty môj aperitív.“

„Pusti ju!“ štekla Serena nekompromisne, skôr než sa niečo mohlo zomlieť a prešla sa vedľa nás. „Nepočul si? Pusti ju, Bradford!“ zopakovala prísne a Bradford sa na mňa pozrel.

„No tak, Reny. Veď sa na to stvorenie pozri. Doslova si pýta, aby som z nej načal. Tak mladá... voňavá. Sss a horúca. Len zopár kvapiek.“

„Bradford, prestaň! A nechci, aby som sa opakovala.“

Bradford si vzdychol a pustil moje potlačené ramená. „Máš šťastie. Nateraz. No tvoji ochrancovia tu nebudú vždy. Nabudúce vynechám predslov a prejdem rovno k činom,“ usmial sa a znova ku mne privoňal.

„Bradford!“ zopakovala Serena varovne, no on sa aj tak naklonil k môjmu uchu.

„Sľubujem, že sa ti to bude páčiť,“ zašepotal, pobozkal ma na líce a pohol sa preč.

V okamihu som si strela jeho studenú pusu a zalapala som po dychu. Teraz sa mi triasli aj kolená a srdce mi šlo z hrude doslova vyskočiť. Vedela som, že to jeho varovanie musím brať vážne a hlavne sa musím mať na pozore.

„Si v poriadku?“ spýtala sa ustarostená Serena, a ja som neschopná slova iba prikývla.

Srdce mi búšilo tak divoko, až ma v ňom pichalo a krv do nôh a rúk mi ešte vždy neprúdila. Mala som pred infarktom. Pritlačila som si ruku na hruď, aby som utíšila to dunenie a s ním aj bolesť kdesi v hrudi.

„Upokoj sa. Už je preč.“

Posadila som sa späť do kresla a s úľavou vydýchla.

„Chceš trochu vody?“

„Nie. Som v poriadku.“

„Nemala by si ho provokovať.“

„Neprovokovala som ho. Len som nechcela ukázať, že ma desí.“

„Madyne, upír vždy vycíti, kedy má jeho obeť strach.“

...jeho obeť... Po tých slovách ma zamrazilo. „Myslíš si, že to myslel vážne? Že to, čo povedal, je schopný aj urobiť?“ Síce som sa to pýtala, no odpoveď som sama dobre poznala.

„Nepochybuj. Pohovorím si s ním a snáď prestane robiť problémy.“

„Čo ak to so Salemom bola jeho práca?“

„Nie, to si nemyslím. On by sa nezdržiaval odkazmi. Okrem toho, nemal dôvod. Vtedy ťa ešte ani nepoznal. Odkaz bol jasný. Urobil to niekto, kto ťa pozná a najskôr aj ty jeho.“

„Amanda.“ Ona jediná ma mohla nenávidieť. „Zabili sme jej stvoriteľa. To bol dosť silný dôvod na to, aby po mne šla.“ No mohlo vedieť päť ročné dieťa, tak dobre písať? A ako by sa sem dostala?

„Najlepšie bude ak sa o tom pozhovárame s Brucom,“ navrhla a mne pri zvuku jeho mena zovrelo žalúdok. Ustarostene si ma prezrela. „Fakt si v poriadku? Si ako krieda.“

„Nič mi nie je.“

„Kam teraz ideš?“

Zarazila som sa doslova v roku. „Do izby.“

„Znova sa tam chceš ukryť pred svetom?“

„Napadlo mi to.“

„Tak to teda nie!“ zamietla rázne. „Zostaneš pekne so mnou a začneš sa konečne správať, tak ako predtým. To, čo sa stalo medzi tebou a mojim bratom ma mrzí, no nemôžeš sa tam pred ním donekonečna ukrývať.“

„Čo? Neschovávala som sa tam predsa pred ním. Vlastne sa tam vôbec neschovávam,“ prskla som prekvapená jej dohadmi, aj keď... Možno som sa tam trochu ukrývala, no nie pred ním. „Ty si vždy preč a v tomto dome sa cítim osamelo, tak sa zdržiavam hlavne v izbe. A je tu aj Dolorez, ktorá ma sleduje, keď chodím po dome. Asi sa bojí, že niečo ukradnem. Okrem toho, cítim sa tam dobre. V bezpečí.“

„Je to bezpečné miesto. Bezpečnejšie ako tieto izby na prízemí. Aj keď... Pre upíra nie je ťažké dostať sa na poschodie. Avšak to neznamená, že sa ti tam niečo stane. Ale späť k veci. Zostaň pekne tu a rob mi, prosím, spoločnosť. Len teraz som prišla a ty už plánuješ utiecť? To hádam nie!“ Zodvihla zo zeme pomotanú vreckovku, ktorá mi spadla z prsta, ani netuším kedy, a zdesila sa. „Krvácaš?“

„Nič čo by stálo za reč. Len nehoda s ružou.“

„Ukáž, pozriem sa na to.“

„Nič to nie je.“

Mrkla sa na môj prst a prezrela si nepatrnú ranku. „Ako sa ti to stalo?“

„Pichla som sa na ruži.“

Zamračila sa. „Bola si vonku celkom sama?“

Prikývla som na jej výčitku, hoci som netušila ako na to prišla.

„Máme dohodu.“

„Chcela som sa iba trochu poprechádzať.“

„Sama vonku v bezpečí nie si a teraz nehovorím iba o Bradfordovi. Porušila si pravidlá, Madyne.“

„Bolo to len na skok.“

„Vonku smieš chodiť iba s Dolorez alebo Morganom. Kde vlastne sú? Prečo nešli s tebou?“

„Nepožiadala som ich. Serena, upokoj sa. Nič sa mi predsa nestalo.“

„Tak to si mala naozaj šťastie. No čo ak by tam striehol ten upír?“

„Máš pravdu. Prepáč. Už to neurobím.“

Serena si prezrela vreckovku a zamračila sa, ako keby ju na tej pomotanej látke niečo upútalo. „Bruce?“ spýtala sa prekvapene a vzhliadla ku mne. „Už je doma?“

„Ako to vieš?“

„Na vreckovke sú jeho iniciály.“

Zvláštne, že som si ich vôbec nevšimla.

„Kde je?“

Ťažko povedať. „Naposledy som ho videla v záhrade. Kde je teraz, to neviem.“

„Snáď čochvíľa príde. Rada by som ho videla. A čo sa týka tej izby hore... Už nejaký čas premýšľam, že by sme ti mali vybrať izbu na tomto podlaží. Tvoja izba je ďaleko a teraz, keď je tu Bradford... Je nevyspytateľný, takže bude lepšie, ak budeš viac na očiach. Môžeš si vziať izbu, ktorá je veľa tej mojej. Síce tam nie je posteľ, no presunuli by sme ju z inej izby.“

„Nechcem vás obťažovať, Serena. Izba na poschodí mi vyhovuje, no ak si myslíš, že by som potrebovala nejakú ochranu, tak to nebudem brať na ľahkú váhu. Kým je tu váš otec počas nocí by si mohla zostávať so mnou. Myslím v mojej izbe. Urobili by sme si babský večer. Teda, len ak by ťa to príliš neobťažovalo.“

„Isteže nie, no neviem či to pôjde. Ešte som nebola na lov a ak s tebou mám stráviť celú noc, potrebujem sa predtým poriadne nasýtiť. Si predsa len človek.“

„Rozumiem. Tak potom to nejako zvládnem aj sama.“

„Ja niečo vyšpekulujem, neboj sa. Večer sama určite nezostaneš.“

„Len ku mne neposielaj Dolorez. Ešte by ma uhranula.“

Zasmiala sa. „Neboj sa, určite na niečo prídem.“

„Ozaj. Ako to, že si doma už teraz? Nemala si zostať v meste až do večera?“ náhle som si spomenula na slová Dolorez: Slečna Serena je ešte vždy mimo mesta. Obávam sa, že sa vráti až k večeru.

„Vybavila som čo bolo potrebné o niečo skôr, takže som sa vrátila a ako vidím, urobila som dobre,“ ukončila rozhorčene. „Boh vie, ako by to dopadlo, ak by som neprišla. Bradford je nebezpečný. Musíme sa mať na pozore, lebo môže mať niečo za lubom.“

To, čo hovorila ma nesmierne znepokojovala. Vedela som, že Bradford bol schopný všetkého. Teda, aspoň oni to o ňom tvrdili a ja som nemala dôvod neveriť im.

„Kam môj brat mohol ísť?“

„To neviem. Možno šiel na lov.“

„Možné to je. No aj tak na mňa mohol počkať.“

„Určite nevedel, že prídeš skôr, ináč by zostal.“ Aspoň som si to myslela.

„Nehovoril ako dlho sa zdrží?“

„Nie. Veľa sme spolu nehovorili.“

„Niekam sa ponáhľal?“

„Nie. Skôr šlo o to, že sme si... nemali čo povedať.“

Pozrela sa na mňa nechápavými očami. „Nemali ste si čo povedať? Ako tomu mám rozumieť?“

„Jednoducho sme spolu nehovorili dlho. Pozdravila ma, ošetril mi prst, pokarhal ma, že som vonku sama a potom som šla dnu.“ Teda nebolo to úplne takto, no našu krátku výmenu názor som sa radšej rozhodla vynechať.

„A čo si cítila, keď si ho uvidela?“

Nechápavo sa na ňu pozrela. „Ako to myslíš?“ Sadla som si a ona sa na mňa sprisahanecky mrkla.

„Madyne, pozri sa, ja viem, že ste sa naposledy rozlúčili dosť nepríjemným spôsobom, no viem, čo je vo veci. Nemysli si, že nie. Nie som ani hlúpa ani slepá. Ty sa páčiš jemu a on tebe. Nechápem však, prečo sa tvárite, ako keby to tak nebolo. Prečo okolo toho robíte tie drahoty?“

„Sympatie predsa nie sú všetko. Tvoj brat ma naposledy ponížil a to mu len tak ľahko neodpustím. Vykreslil ma ako zamilovanú chuderku, ktorá po ňom umiera. Ako keby som sa dožadovala niečoho viac. Ani slovkom som sa nezmienila, že čakám, kedy mi vyzná lásku. A on sa správal, ako keby bol pánom tvorstva a ja, ako aj všetky ostatné ženy, ho musíme bezhranične milovať.“

„Už viem ako zabiť dve muchy jednou ranou,“ povedala zrazu a vstala z miesta. „Si zatrpknutá a nahnevaná a neprejde ťa to, kým si vy dvaja nepohovoríte a jediná možnosť ako vás donútiť spolu komunikovať, je zavrieť vás v jednej klietke a zahodiť kľúč.“

V tej chvíli som stála už aj ja a znepokojene som na ňu dívala. Tú klietku určite myslela len obrazne, a aj ten odhodený kľúč. Aspoň som si to myslela.

„A pozhovárate sa o tom už dnes večer. Budete mať na to dostatok priestoru, takže je už len na vás, ako čas strávený spolu využijete. Ja verím, že sa pozhovárate a uzavriete túto vašu nezmyselnú nevraživosť raz a navždy. Koniec koncov, rodina musí držať pokope a ty do nej už nejaký ten čas patríš. Hlavne teraz musíme byť zocelení, pretože okolnosti si to doslova žiadajú a ja nedovolím, aby sa jednému z vás, len preto, že máte horúce hlavy, čokoľvek stalo.

Len som tam stála a zízala na ňu. Ešte nikdy nehovorila tak zanietene, až by som povedala rozhnevane. Úplne som stratila reč, no iba na okamih. Chvíľu na to sa mi do mysle navrátil úsudok. Došlo mi ako to myslela a na čo narážala. „Nechcem, aby ma strážil tvoj brat. A nebudem s ním ani komunikovať. Túto noc strávim sama.“

2. Vyznanie

VZDYCHLA SI A ZNOVA SA USADILA. POTOM prehovorila miernejšie. „Tvoja tvrdohlavosť nie je na správnom mieste, Madyne.“

„Mýliš si tvrdohlavosť s hrdosťou, Serena.“

Mrkla na mňa a obočie jej vyskočilo dohora. „Možno máš pravdu. Možno z teba naozaj hovorí dotknutá hrdosť, no svet je postavený na odpúšťaní. Ako by vyzeral život na zemi, ak by sme si nevedeli odpúšťať?“

„Nechoď na mňa týmto spôsobom. Tvoj brat ma ranil a viac sa o tom nebudeme baviť. Jednoducho mu to tak ľahko neodpustím a bodka.“

Pohodila rukami, aby mi dala najavo, že sa vzdáva a ja som si vydýchla. Dúfala som, že mi s tým dá pokoj, no ona prehovorila znova. „Páčiš sa mu.“

Mala som chuť pretočiť očami, no odolala som. „Nevšimla som si. A ak by aj, sympatie nie sú všetko.“

„Dá sa na nich však stavať.“

„A čo? Hádam vzťah?“

„Mohli by ste začať uzmierením a neskôr, áno... mohlo by sa to zmeniť na vzťah.“

„Serena, dosť. Sme celkom rozdielny a...“

„Protiklady sa predsa priťahujú.“

„To možno, no medzi nami je to iné.“

„V čom?“

„My nie sme len rozdielny. My sme jeden pre druhého doslova nebezpeční.“

„Ak by si povedala, že je môj brat nebezpečný pre teba, že sa ho bojíš, pochopím. Avšak, ako mám rozumieť tomu, že ty si nebezpečná pre neho? Čím akože?“

„Som človek a nútim ho myslieť na to, kým je.“

„Obávam sa, že si to uvedomuje dosť jasne aj bez tvojej pomoci, Madyne. Upír nikdy nezabudne na to kým, alebo čím je. Viem, aké je milovať človeka. Prešla som si tým a poviem ti... Nič z toho čo bolo neľutujem. Niekedy stačí len chcieť. Ak niekoho miluješ a on miluje teba, nezáleží na tom, ako veľmi ste odlišní.“

„V našom prípade na tom záleží. Nemilujeme sa.“

„Možno máš pravdu. Veď pozri ako som dopadla ja. Láska medzi upírom a človek je asi proti zákonom prírody.“

„To si nemyslím. Len som názoru, že medzi mnou a tvojim bratom je pomyslenie na vzťah nereálne.“ Nereálne! Pri tom slove som sa doslova zarazila. Zrazu mi zneli v ušiach babkine slová. Aj ona mi raz povedala, že vzťah medzi upírom a človekom je nereálny.

„Nereálne?“ zopakovala Serena zaujato aj prekvapene. „Si tu. Ja som sa tiež narodila. Môj otec je upír a našu matku miloval.“

„Prepáč, ja... Tak som to nemyslela.“

„Viem, že nie, no možno máš pravdu. V niektorých prípadoch je lepšie riadiť sa rozumom než citmi.“

„City skresľujú okolnosti a zaslepujú myseľ. Rozum nikdy nevybočí z cesty. Vie, čo je správne.“

„Mätieš ma, Madyne,“ povie po chváli zamyslene s pohľadom zaseknutým do mňa. „Najprv sa mi zdalo, že sa o neho zaujímaš a teraz o ňom hovoríš, akoby si ho ani nepoznala,“ nechápavo krútila hlavou.

„Veď ho v skutočnosti ani nepoznám.“

„Nie, nie. Ja chcem počuť pravdu.“

Zarazene som zamrkala. „Nerozumiem. Hovorím ti predsa pravdu.“

„Prepáč, ale nechce sa mi veriť, že tie matné slová, čo z teba teraz vychádzajú, sú pravdivé. To mi chceš povedať, že to, čo si k nemu cítila, sa len tak vyparilo? Zo dňa na deň?“

Sedela som naproti nej neschopná slova ani pohybu a civela som do jej rozohnenej tváre. Jej domýšľavosť ma poburovala, no viac ako to ma hnevala danosť, že mala vlastne pravdu. A pri vedomí, že som k jej bratovi vždy niečo cítila mi bolo doslova na umretie.

„Trúfnem si povedať, že si sa na neho dívala ako zaľúbená žena.“

Zasmiala som sa. Snáď nie príliš hystericky, čím by som už vopred spochybnila vlastné slová. „Nebola som do neho zaľúbená,“ ohradila som sa stroho i zahanbene, lebo udrela klinec po hlavičke. „Páčil sa mi, a to je veľký rozdiel.“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-970294-7-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

1. Vydesená

2. Vyznanie

Tiráž