RUKOVĚŤ MEDIÁTORA

aneb

CO JE DOBRÉ VĚDĚT

NEJEN KE ZKOUŠKÁM MEDIÁTORA

Robin Brzobohatý

Lenka Poláková

Tomáš Horáček

Vzor citace: BRZOBOHATÝ, R., POLÁKOVÁ, L., HORÁČEK, T. Rukověť mediátora aneb Co je dobré vědět nejen ke zkouškám mediátora. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 160 s.

Právní stav publikace je k 1. 4. 2016.

© Mgr. Robin Brzobohatý,

PhDr. Lenka Poláková,

JUDr. Tomáš Horáček, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-221-4 (brož.)

ISBN 978-80-7552-222-1 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 2394. publikaci. Odpovědná redaktorka Lucie Horáčková. Vydání první. Stran 160. Sazba PageDTP.cz. Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Poland.

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

Všechny naše publikace si můžete objednat na adrese: www.wolterskluwer.cz,

e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

O AUTORECH

Robin Brzobohatý, Mgr.

Je absolventem Filozofické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci, obor sociologie a andragogika, Cyrilometodějské teologické fakulty a CARITAS VOŠs v oboru sociální práce.

V současné době působí jako vedoucí mediačního programu na Úřadu pro mezinárodně právní ochranu dětí v Brně, kde má na starosti celý tým mediátorů, ale i vedení mediací nebo tzv. případových konferencí. Je českou kontaktní osobou pro komunikaci s mediátorem Evropského parlamentu pro řešení mezinárodních únosů dětí rodiči. Byl zakladatelem Mediačního Centra Olomouc, kde dosud působí jako kmenový rodinný mediátor. Je také zkušebním komisařem Ministerstva spravedlnosti ČR pro zkoušku mediátora podle zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci. Od roku 2014 je lektorem mediace ve společném programu Humboldtovy Univerzity v Berlíně a Tulane Law School, New Orleans v jejich programu International Summer School on Dispute Resolution. Jako lektor často vystupuje v tuzemsku i v zahraničí, kde v minulosti vedl např. výcviky v mediaci pro dánskou advokátní komoru v Kodani nebo ruskou ligu mediátorů v Petrohradu. Od roku 2010 je odborným garantem sekce rodinných mediací v Evropském institutu pro smír, mediaci a rozhodčí řízení. Od roku 2014 je členem správní rady Evropské asociace pro transformativní mediaci (European Association for Transformative Mediation). V roce 2014 složil zkoušku mediátora podle zákona o mediaci.

Lenka Poláková, PhDr.

Absolvovala Filozofickou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci, obor psychologie (rigorózní zkouška).

Je zakladatelkou a vedoucí Mediačního Centra Olomouc, kde působí jako kmenový rodinný mediátor (více než 2 000 mediačních hodin z ní dělá jednoho z nejvytíženějších českých mediátorů).

V roce 2012 byla vybrána jako jedna ze dvou českých účastníků mezinárodního výcviku v mediaci pro řešení přeshraničních rodinných sporů (Training for Trainers in International Family Mediation – Brusel), pořádaného MiKK e.V, Child Focus, Katholieke Universiteit van Leuven a Dutch Centre for International Child Abduction. V tuto chvíli patří do sítě Evropských mezinárodních mediátorů (Network of Crossborder Mediators). V roce 2014 složila zkoušku z mediace podle zákona o mediaci a stala se zapsanou mediátorkou. Od roku 2015 je zapsána jako mezinárodně certifikovaný mediátor v USA u Institute For the Study of Conflict Transformation.

Absolvovala řadu zahraničních výcviků v mediaci a řešení problémů či konfliktů (např. Advanced mediation training: 6 ways in 7 days z Dánska, The Transformative Approach to Mediation v Miláně a následně úspěšně absolvovala i tzv. Master Class – tedy pokročilý výcvik v transformativním přístupu k mediaci u prof. Folgera v Římě nebo LEGO ® SERIOUS PLAY® Facilitative Method v Amsterdamu). V roce 2012 dokončila dlouhodobý akreditovaný výcvik v supervizi.

Je autorkou a lektorkou výcviků v mediaci a facilitaci, lektoruje také témata komunikační techniky, řešení konfliktů, vyjednávání a působí jako supervizor. Pravidelně publikuje články z oblasti psychologie a mediace, a to i v zahraničí.

Mimo oblast mediací se zabývá personálními audity ve zdravotnictví.

Tomáš Horáček, JUDr., Ph.D.

Od roku 1996 působí na katedře obchodního práva Právnické fakulty UK jako odborný asistent. Specializuje se zejména na problematiku jednání podnikatelů, obchodně závazkové vztahy a řešení obchodních sporů.

V období 2004–2012 působil jako tajemník Právnické fakulty UK, poté byl proděkanem pro magisterský studijní program. V současné době působí jako ředitel Mezioborového centra rozvoje právních dovedností Právnické fakulty UK.

Je rozhodcem u stálého Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky, zprostředkovatelem a rozhodcem kolektivních sporů zapsaným u Ministerstva práce a sociálních věcí a dále členem Sboru rozhodců Fotbalové asociace ČR. Je mediátorem a členem Asociace mediátorů Slovenské republiky.

Pravidelně se účastní mezinárodních konferencí, je autorem řady odborných publikací a článků a spoluautorem komentáře k zákonu o obchodních korporacích a k novému občanskému zákoníku.

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK[1]

ADR

alternativní metody či způsoby řešení sporů (Alternative Dispute Resolution)

ČAK

Česká advokátní komora

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

vyhláška

vyhláška č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. o mediaci

zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

zák. č. 359/1999 Sb.

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

živnostenský zákon

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

[1] Není-li uvedeno jinak, jsou předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

PŘEDMLUVA

Na přípravě této knihy jsme strávili bez nadsázky roky. Je odrazem našich zkušeností, které jsme nasbírali za posledních deset let v téměř tisícovce mediačních setkání a desítkách tuzemských i zahraničních výcviků. V mnoha z nich jsme byli společně jako co-mediátoři nebo co-lektoři, v mnoha jsme měli tu čest působit s jinými špičkovými kolegy a kolegyněmi nebo samostatně, mnoho výcviků jsme sami vedli a velké spousty jsme se účastnili jako frekventanti. Tato kniha je reakcí na vývoj v oblasti mediace za posledních několik let, zejména v kontextu dopadů zákona o mediaci. Snažíme se v ní reagovat především na dva jevy.

Zaprvé, naše zkušenosti v roli zkušebních komisařů pro zkoušku mediátora, zpětná vazba od kolegů nebo dokonce klientů, kteří se účastnili některých mediací, nás stále častěji vedly k rozhovorům, co je třeba změnit, aby úspěšnost uchazečů u zkoušky vzrostla alespoň nad 50 %, co je potřeba k tomu, aby se v praxi neopakovaly stále stejné recyklované chyby? Bylo zřejmé, že cestou není neustálé upravování podmínek a kritérií zkoušky mediátora. Současně jsme věděli, že nejsme schopni změnit obsah a náplň některých výcviků, které k recyklování chyb napomáhají. Neúspěšní uchazeči u zkoušky mediátora často nešťastně kroutili hlavami, že ale přesně takhle je to na výcviku učili. Ačkoli se nám často podařilo při zpětné vazbě uchazečům vysvětlit základní souvislosti a nabídnout i pár praktických východisek, dopad takového počínání bylo možné počítat na jednotky osob.

Zadruhé se stále více ukazovalo, že možnost získat ucelené a smysluplné informace o mediaci, které by současně bylo možné přímo prakticky využít, možnost porozumět jednotlivým technikám a jejich vzájemné provázanosti více do hloubky je velice malá. Dostupné publikace na českém trhu se buď pohybovaly v čistě teoretických oblastech s naprosto mizivou využitelností pro praxi, nebo se naopak jednalo o jakési „kuchařky“. Ty sice poskytovaly praktické návody, ale jejich vysvětlení často zůstalo u konstatování „je to tak, protože to tak je“.

Tato kniha je v mnoha ohledech jiná než všechny ostatní knihy o mediaci, které jste dosud drželi v rukou. Všechno, co se tu dočtete, jsme si postupně vyzkoušeli, upravili nebo vyvinuli v tisícovce jednotlivých mediací. Nenabízíme něco, co jsme sami (pouze) získali na výcviku. Když už něco na dalších řádcích předestřeme, jsme si jistí, že to funguje, protože nám to opakovaně a spolehlivě fungovalo několik let a fungovalo nám to dvacetkrát, stokrát, pětsetkrát! Jsme si také vědomi toho, že mediaci nelze naplánovat od A do Z, nelze ji dělat jako uzavřený systém jednotlivých kroků. Mediace je často o volbách mediátora. „Reagovat, nebo nereagovat?“, „Pokud reagovat, tak jak?“, „Co se může stát, když do toho teď zasáhnu?“ Na většinu těchto otázek nelze dát poctivě jednoznačnou odpověď. Proto je další text všude tam, kde mluvíme o intervencích mediátora, vytvořen způsobem, který zdůrazňuje právě tuto ambivalenci. Je vytvořen tak, aby už při jeho studiu začínali čtenáři uvažovat o přínosech i rizicích jednotlivých možností. Většina dále uvedených technik je popsána společně s několika dalšími svými alternativami.

O mnoha technikách a intervencích, které v této knize najdete, jste možná dosud nikdy neslyšeli. Některé naopak budete znát, ale vysvětlovali vám je úplně jinak. I v tom je naše kniha jiná. Mediace se pořád vyvíjí, je živá, proměňuje se. Proto se i my snažíme být v textu aktuální, nabízet nové přístupy, nové porozumění a hlavně souvislosti. Věříme, že mediace nemá pouze vnější strukturu, kterou lze spatřovat v jejích fázích. Jsme přesvědčeni, že mediace má i svou vnitřní strukturu, svou vnitřní logiku, která z jejího provozování činí umění, nikoli pouhé techné. Tuto vnitřní logiku se v celém textu snažíme důsledně oprašovat a zviditelňovat.

V neposlední řadě je tato kniha jiná, protože se nesnaží vytvářet z mediace něco, co ve skutečnosti není. V celém textu jsme velice otevření v takových otázkách, jako je moc mediátora nad stranami, direktivita v přístupu mediátora, hranice manipulace atd. Od začátku do konce zdůrazňujeme, že vztah mezi mediátorem a stranami je nerovný a nelze to stoprocentně změnit. Lze to zmírňovat, avšak jenom pod tou podmínkou, že mediátoři budou přesně vědět, kde mohou svou moc využít, resp. zneužít. Domníváme se, že pouze taková otevřená reflexe stinných stránek mediace může ve výsledku vést k pozitivní praxi.

Mnoho lidí na roli mediátora láká představa dirigenta, který svým bravurním výkonem a autoritou své osobnosti dokáže z původní disonance vykřesat báječnou synergii, symfonii porozumění a řešení. My věříme, že mediaci je spíše než představa dirigenta vlastnější metafora tance, konkrétně tanga. Kdo někdy tančil tango, ví, že nelze jít stále dopředu, jak chce jeden v páru. V tangu jdete chvíli tam a chvíli zpět, chvíli tam a chvíli zase zpět. Klíčové je, jak přesně dokážete vycítit pohyb a záměr vašeho partnera. Přesně to je klíčové pro mediátora. S jediným rozdílem – mediátor to musí zvládnout přinejmenším ve trojici.

Nemáme patent na pravdu. Jsme si vědomi toho, že mnohá z našich tvrzení nejsou všeobecně sdílená a mnohá z nich budou přijímána přinejmenším jako kontroverzní. Jsme přesvědčeni, že mnohé z našich kolegů donutí následující řádky vystoupit s oponentním názorem. A to je posledním cílem tohoto textu. Vyvolat konečně seriózní odbornou diskusi, která se přesune od vzájemného poplácávání se po ramenou k vyjasňování a vysvětlování klíčových principů a technik, k důkladnému, hlubokému a kritickému zkoumání odpovědí na otázky PROČ? „Proč to tak je?“, „Proč mám jako mediátor reagovat takhle, a ne jinak?“ Podobně jako v jiných oblastech lidského poznávání a jednání se snažíme držet zásady, že skrze kritické zvažování, skrze neustávající snahu o falzifikaci všech zdánlivě neotřesitelných pravd se můžeme dobrat výsledku, o nějž se můžeme nakonec opřít jako o základ praxe. Nechť vám všem – jako základ praxe – slouží celá tato kniha.

Olomouc, duben 2016

Autoři

ČÁST PRVNÍ

MEDIAČNÍ STYLY

Od svých počátků je mediace předmětem neustávajících debat o tom, co je vlastně její podstatou, zda se jedná spíše o metodu nebo profesi, jaké jsou její základní a určující hodnoty atd. V této publikaci nám jde o příspěvek k diskusi o některých z těchto otázek. Nesnažíme se vyjasnit historii mediace od jejích archaických počátků – věnujeme se mediaci jako praktické disciplíně, která se rozvíjela od poloviny minulého století dosud. Vzhledem k tomu, že tato publikace nemá za cíl podat komplexní pohled na pole mediace, ale chce se věnovat mediaci v kontextu zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci) (dále jen „zák. o mediaci“), soustředíme se především na facilitativní mediaci, vyjasnění jejích základních předpokladů, ale i některých častých mýtů, které znesnadňují její pochopení a ovládnutí. Pochopitelně musíme naznačit i kontext a alespoň načrtnout jeho kontury. Pouze na tomto místě zdůrazňujeme, že v otázce kontextu zachycujeme toliko základní rozdíly, a pokud popisujeme cokoli jiného než facilitativní mediaci, činíme tak vždy za účelem vyjasnění či zvýraznění některé z charakteristik mediace facilitativní.

Pokud se týká výše zmíněných mýtů ohledně facilitativní mediace (např. tvrzení, že mediátor nekontroluje obsah rozhovoru mezi stranami), jsme si vědomi toho, že s námi mnoho kolegů nebude souhlasit, nicméně to považujeme za přednost jakéhokoli textu – že umožňuje diskusi a vyjasňování, vysvětlování i rostoucí pochopení. Náš názor je takový, že některé rozšířené mýty o facilitativní mediaci odrážejí přesvědčení mediátorů, co by chtěli, aby mediace dělala, leč s dostupnými nástroji toho nejsou schopni dosáhnout. Pravděpodobně existují i další vysvětlení, každopádně se vždy jedná o svého druhu „natírání věcí na růžovo“. Jako paralela se nabízí slavná performance Davida Černého, kdy natřel na růžovo tank. Ačkoli zvenku tank vypadal zajímavě a působil mnohem méně jako tank, pokud byste ho chtěli ovládat, růžová barva na jeho podstatě nic nezměnila – uvnitř to byl pořád tank. Tento příměr samozřejmě nechce říci, že facilitativní mediace je tank. Pouze se snažíme zdůraznit, že žádnou věc či činnost nelze oddělit od účelu, kterému slouží. To platí o tancích stejně jako o komunikačních technikách nebo o vyjednávání.

Pokud budeme hovořit o definici mediace, je pro nás určující definice zákonná, tedy definice obsažená v § 2 zák. o mediaci. Pojďme ale facilitativní mediaci zarámovat v jejích souvislostech historických i obsahových.

I. POČÁTKY MEDIACE

Mediace se řadí mezi alternativní metody či způsoby řešení sporů (z angl. Alternative Dispute Resolution, tedy ADR), což je obsahem značně široký termín, jenž bývá v odborné literatuře pojímán různě. Např. Raban definuje ADR na podkladě Administrative Dispute Regulation Act, který byl v roce 1996 přijat v USA, a mezi metody ADR řadí mediaci, mini-trial, technickou arbitráž, med-arb a také arbitráž, tedy rozhodčí řízení (Raban, 2004, s. 5 a násl.). Právě zařazení rozhodčího řízení mezi alternativní způsoby řešení sporů však není, s ohledem na autoritativní charakter rozhodování sporu v rozhodčím řízení, zcela jednoznačné (srov. např. Bělohlávek, 2012, s. 22 a násl.). Pro účely naší publikace však lze konstatovat, že bez ohledu na rozdílná pojetí vymezení pojmu ADR se všechna teoretická vymezení shodují v tom, že je to právě mediace, kterou lze označit za základní metodu ADR.

Vzhledem k zaměření tohoto textu se nadále nebudeme věnovat ostatním metodám, jež mezi ADR patří, ale budeme se důsledně věnovat pouze mediaci. Při hledání odpovědi na otázku, co činí z mediace metodu alternativní, budeme na tento problém nazírat z historického a systémového hlediska. Historické hledisko bude mapovat vznik a vývoj mediace jako metody v průběhu 20. století, včetně naznačení historického kontextu, který měl vliv na vývoj jednotlivých mediačních stylů, resp. modelů. Systémové hledisko se bude věnovat stručné analýze a srovnání základních principů a hodnot, uspořádání mediačního procesu[2] a z toho vycházejících požadavků pro praxi mediátora, resp. mediace.

1. Historické hledisko

Své počátky má mediace jako institucionalizovaná forma řešení sporů na konci 60. let minulého století, kdy se začalo v USA dynamicky rozvíjet i obecné hnutí ADR. Do té doby byla mediace využívána pro řešení sporů spíše zřídka a okrajově (např. pro řešení pracovněprávních sporů, konkrétně zejména při kolektivním vyjednávání).[3]

Ještě na počátku 70. let 20. století však nelze ani ve Spojených státech amerických hovořit o společensky uznaném „akčním poli“, které by bylo možné označit termínem mediace. Co se dnes mediací rozumí, bylo ve své moderní historii zpočátku pouze souborem technik, jež využívali lidé z různých profesí k řešení nejrůznějších situací, které souvisely s konfliktem.

Specifikem pracovních mediací (labor mediation) byla skutečnost, že účastníky mediace (včetně mediátora) byli nejčastěji zástupci větších celků (odborů, zaměstnavatelů, vládních agentur atd.), kteří často byli i experty na oblast sporu. Jak si ještě vysvětlíme později, pracovní mediace byly velmi zřetelně orientovány na řešení. Právě z oblasti pracovních mediací proto pochází premisa o nutnosti dosažení takového vztahu mezi účastníky, který jim umožní dlouhodobou spolupráci nebo jinou formu dlouhodobého vztahu. Úlohou a posláním mediátora bylo, jak uvádí jeden z průkopníků mediace v tomto období, působit spíše jako tvůrce výsledné dohody (deal-maker) než jako prostředník, který usnadňuje komunikaci prostřednictvím vedení procesu (orchestrator).[4] Předpokladem kompetencí takového prostředníka bylo také to, že bude schopen působit jako rozhodce nebo speciální soudce (tzv. administrative law judge) (srov. Honeyman, 1988, s. 149–160).

Komunitní a federální mediační programy v USA

Burgess a Burgess (1997, s. 186) uvádějí, že rozvoj komunitních mediačních programů lze umístit do období společenského varu 60. a 70. let minulého století. Rozvoj komunitních hnutí, která řešila buď lokální témata, jako např. bezpečnost čtvrti či budoucnost místní školy, nebo témata celospolečenská, jako např. hnutí gayů a lesbiček, byla projevem nezastavitelné tendence k sebeurčení lidí – přebírání zodpovědnosti za vlastní životy a jejich směřování. V kombinaci s rozvojem občanských svobod, emancipace a snahy o autonomii mladých lidí, navíc v situaci extrémně rostoucí nedůvěry významných částí společnosti k oficiálnímu establishmentu (např. v důsledku války ve Vietnamu nebo aféry Watergate), začali lidé požadovat takový přístup ke spravedlnosti, který bude bezprostřední, rychlý a spontánní. V minulosti, v tradičních komunitách a společnostech, tyto tlaky dobře vstřebávaly takové instituce, jako byli neformální mediátoři z řad širší rodiny nebo komunity (tzv. starší, stařešinové aj.), jejichž role dobře fungovala i bez požadavku na neutralitu, ba dokonce za situace, kdy zjevně nebyli a nemohli být neutrální (Wehr a Nepstad, 1994, s. 89). Tyto tradiční struktury a instituty však vzaly za své v důsledku rostoucí mobility a urbanizace společnosti, takže se stále více občanů USA mohlo obracet (a také se obracelo) při obraně svých práv na soudy. Soudy však počaly být zavaleny nadměrným počtem návrhů, protahovaly se lhůty a často také pod tlakem docházelo k procedurálním chybám. Východiskem se tedy stalo široké využívání možností ADR.

V této situaci začaly některé neziskové organizace a federální ministerstvo spravedlnosti hledat jiné, alternativní možnosti řešení sporů. Začaly vznikat první programy komunitních způsobů řešení sporů (ještě stále nebyly nazývány mediací), které ohnisko své pozornosti zaměřovaly především na oblast sousedských sporů a tzv. small claim disputes, tedy sporů s nízkou hodnotou škody nebo očekávatelného odškodnění, případně s nižší mírou škodlivosti pro společnost. Mediátory byli většinou dobrovolníci, jejichž úkolem bylo po relativně krátkém výcviku (cca 15 až 50 hodin) vést interakce mezi účastníky mediace jako nestranní prostředníci. Profesní zázemí mediátorů nebylo nijak důležité. Z počátku se stávalo, že mediace byla zařazována do proudu tzv. restorativní spravedlnosti, jejíž filozofií je takový přístup ke spravedlnosti, který se zabývá ublížením a újmou pro pachatele, komunitu i oběť nějakého činu a možnostmi změny takového stavu (McGillis, 1997, s. 4–6). De facto tak docházelo k paradigmatickému hodnotovému posunu od „víry v právo“ k „odpuštění a zájmu o bližní“ (Boserup, 2007). Zde se již mediace začala profilovat způsobem, kdy ji bylo možné vymezit jako samostatnou činnost. Mediace zde byla definována jako intervence třetí, nestranné osoby v konfliktu, která pomáhá zúčastněným stranám řídit nebo řešit jejich konflikt během setkání tváří v tvář.

Oproti některým jiným autorům (např. Zumeta, 2000, v češtině na tento zdroj odkazuje např. Šišková, 2012) zastáváme přesvědčení, že tento model nelze nazývat facilitativní mediací, ale spíše mediací původní (z angl. generic). Důvody jsou především dva. Prvním z nich je skutečnost, že se termín facilitace začal používat ve smyslu, jak jej používáme v sousloví facilitativní mediace, až později, v průběhu 70. let. V 60. letech, o nichž zde pojednáváme, se to, co bude později označováno za facilitaci, teprve začínalo formovat nejprve v oblasti managementu, později ve vzdělávání dospělých a v komunitním rozvoji (Hogan, 2002). Druhým důvodem je vědomí toho, kdy byl vytvořen tzv. harvardský model principiálního vyjednávání, laické i odborné veřejnosti poprvé představený v celé své komplexnosti až v klíčové práci Getting to yes: negotiating agreement without giving in (Fisher a Ury, 1981). Jak ukážeme později, tzv. harvardský model mediace a z něho vzniknuvší facilitativní mediace byly až reakcí (především právníků) na úspěchy a rozvoj komunitních mediačních programů.

Zdůrazněme ještě fakt, že mediace vznikala a rozšiřovala se v podobě programů, které byly organizovány, rozšiřovány, udržovány v chodu a financovány organizacemi, nikoli jednotlivci. Mediace ve svém počátku a i dlouho po něm nebyla záležitostí jednotlivců (expertů), kteří by na komerčním základě nabízeli své služby klientům. Vždy se jednalo o programy, které nabízely organizace a které byly financovány nebo spolufinancovány z veřejných prostředků. Měly tak charakter služby, nikoli živnosti. Jak už jsme ukázali, mediátoři v drtivé většině případů fungovali jako dobrovolníci. Domníváme se proto, že přirozeným stavem mediace není situace, kdy je mediace poskytována za účelem zisku a obživy. Nebylo tomu tak původně a ani v současnosti mediace ve většině světa a pro drtivou většinu mediátorů takto nefunguje (Raines, Pokhrel a Poitras, 2013, s. 79–97; Kovach, 2015, s. 755–778). Je jistým zmatením a nepochopením, které vzniklo v pozdější fázi vývoje (jak si ukážeme v další části), že i český zákon o mediaci předpokládá existenci komerčních mediátorů, tedy jednotlivců, jejichž činnost je financována samotnými klienty. Nejenom v ČR, ale i ve světě jsou jedinými skutečně úspěšně se rozvíjejícími ty programy, které jsou založeny spíše na nekomerčním principu a jejich financování není závislé na ochotě klientů zaplatit. I při pohledu do světa a při konzultacích s kolegy mediátory ze zahraničí se stále více jeví, že jak minulost, tak ani budoucnost mediace nebyla a nebude místem pro (především) komerční mediaci.

2. Systémové hledisko

Již jsme naznačovali, že mediace měla být především alternativou, zatím jsme ale nezodpověděli klíčovou otázku – alternativou k čemu? Výše jsme zmínili, že v průběhu 60. a 70. let začali lidé požadovat takový přístup ke spravedlnosti, který bude bezprostřední, rychlý a spontánní. Také jsme načrtli, že množství občanů, kteří se obraceli na soudy, bylo nebývalé a soudy byly zahlcené, a v důsledku této skutečnosti i nevýkonné a dopouštěly se procedurálních i věcných pochybení. Stát a zejména nestátní organizace hledaly jiný způsob, který by umožnil řešit spory, jež končily u soudů. Mediace tak měla být především alternativou k soudnímu řízení, k řešení sporů před soudem (McGillis, 1997, s. 2–8). Spravedlnost dosahovanou před soudem začala ve vybraných oblastech konfliktů (komunitní spory, small claim disputes atd.) nahrazovat spravedlnost sociální, jež se stávala cílem komunitně-mediačních programů. Konkrétně to znamenalo, že v průběhu mediace všichni zúčastnění hledali možnosti k takovému uspořádání v rámci komunity, které zmocní[5] komunitu jako celek i jednotlivé členy komunity a které současně sníží závislost komunity i jednotlivců na vládních a oficiálních strukturách. Jinými slovy, že jim mediace pomůže získat kontrolu nad vlastními životy a soustředit se na společné potřeby.

Obecné zdůrazňování potřeby spravedlnosti začal nahrazovat důraz na vzájemné porozumění a pochopení. Orientace byla nasměrována na řešení vztahových a emocionálních témat, umožnění dlouhodobých vzájemných interakcí i vyřešení sporu ve věcné rovině. Cílem bylo dosažení zmocnění a uznání zúčastněných stran, předání řešení jejich věcí do vlastních rukou, obnovení vztahu vzájemnosti a vazby mezi lidmi a vyvolání přesvědčení, že jak všichni účastníci, tak i jejich pohledy na věc jsou stejně významné (Duffy, Grosch a Olczak, 1991, s. 22–26).

Obsah

- O AUTORECH

- SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

- PŘEDMLUVA

- ČÁST PRVNÍ: MEDIAČNÍ STYLY

- I. POČÁTKY MEDIACE

- 1. Historické hledisko

- 2. Systémové hledisko

- 2.1 Definice konfliktu v počátcích mediace

- 2.2 Podoba a obsah mediačního jednání v počátcích mediace

- II. FACILITATIVNÍ MEDIACE

- 1. Historické hledisko

- 1.1 Harvardský model

- 1.2 Definice facilitativní mediace

- 2. Systémové hledisko

- 2.1 Konflikt ve facilitativní mediaci

- 2.2 Pozice a zájmy v konfliktu – teorie principiálního vyjednávání

- 2.3 Důsledky přijetí zásad principiálního vyjednávání

- 3. Principy facilitativní mediace

- 4. Struktura procesu facilitativní mediace

- 4.1 Fáze 0 – „Přípravka“

- 4.2 Fáze 1 – zahájení mediace: „Proceska“

- 4.3 Fáze 2 – určení témat a zájmů: „Předmětka“

- 4.4 Fáze 3 – vzájemné porozumění: „Emočka“

- 4.5 Fáze 4 – vyjednávací fáze: „Řešička“

- 4.6 Fáze 5 – vytváření a sepsání dohody, rozloučení aneb „Finálka“

- III. TRANSFORMATIVNÍ MEDIACE

- 1. Historické hledisko

- 1.1 Reakce na direktivitu mediátorů

- 1.2 Zachování jedinečnosti účelu mediace

- 1.3 Etablování a definice transformativní mediace

- 2. Systémové hledisko

- 2.1 Konflikt v transformativní mediaci

- 2.2 Cíle transformativní mediace

- 2.3 Průběh transformativní mediace

- IV. MODELY MEDIAČNÍ PRAXE – SHRNUTÍ

- V. EVALUATIVNÍ MEDIACE

- ČÁST DRUHÁ: ZKOUŠKA MEDIÁTORA DLE ZÁKONA O MEDIACI A PROVÁDĚCÍ VYHLÁŠKY

- I. ÚSTNÍ ZKOUŠKA MEDIÁTORA ANEB JAK SPRÁVNĚ NA MEDIACI

- 1. Kvalifikace mediátora

- 1.1 Kritéria hodnocení schopností mediátora – obecné pojednání

- 1.2 Kritéria hodnocení písemné části zkoušky mediátora

- 1.3 Kritéria hodnocení ústní části zkoušky mediátora

- 1.4 Vyhodnocení zkoušky

- 1.5 Úspěšnost u zkoušky

- II. KATEGORIE HODNOCENÍ VÝKONU UCHAZEČE U ZKOUŠKY MEDIÁTORA

- 1. Zahájení mediace

- 2. Úvodní slovo mediátora

- 3. Role mediátora

- 3.1 Nestrannost a neutralita mediátora

- 3.2 Podpora vlastních rozhodnutí stran

- 3.3 Zdržení se nátlaku na dosažení řešení

- 4. Komunikační dovednosti

- 5. Komunikační techniky

- 5.1 Základní komunikační techniky

- 5.2 Empatické porozumění

- 5.3 Aktivní naslouchání

- 5.4 Srovnání shrnutí – parafráze – přerámování

- 5.5 Dotazování

- 5.6 Komunikační projev mediátora

- 6. Práce se vztahy a emocemi

- 6.1 Práce s intenzivními projevy emocí

- 6.2 Další techniky práce s emocemi

- 7. Práce s informacemi

- 7.1 Hlavní sporné otázky – témata

- 7.2 Pozice a zájmy při práci s informacemi

- 7.3 Prostor pro vyjasnění a vyjádření vlastních stanovisek a pohledů a jeho limity

- 7.4 Přerušování stran

- 7.5 Rozdílná témata a časové osy stran

- 7.6 Využití flipchartu

- 7.7 Metody strukturování obsahu a zvažování priorit

- 8. Hledání řešení

- 8.1 Brainstorming

- 8.2 Kritéria vyhodnocování návrhů řešení

- 9. Podpora vyjednávání

- 9.1 Překonávání slepých uliček

- 9.2 Vyžádání si rady mediátora

- 9.3 Analýza rizik podmínek dohody

- 10. Řízení procesu

- 10.1 Transparentnost a srozumitelnost mediátora

- 10.2 Ověřování spokojenosti stran s průběhem mediace

- 10.3 Nestrannost mediátora

- III. ZÁVĚREČNÉ SHRNUTÍ

- PŘÍLOHA č. I

- SOUHRNNÝ KOMENTÁŘ K VYHLÁŠCE č. 277/2012 Sb., O ZKOUŠKÁCH A ODMĚNĚ MEDIÁTORA

- A. Organizace zkoušky mediátora a zkoušky z rodinné mediace

- B. Odměna mediátora za první setkání

- PŘÍLOHA č. II

- PŘÍLOHA č. III

- PŘÍLOHA č. IV

- PŘÍLOHA č. V

- SEZNAM LITERATURY

Table of Contents

O AUTORECH

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

PŘEDMLUVA

ČÁST PRVNÍ: MEDIAČNÍ STYLY

I. POČÁTKY MEDIACE

1. Historické hledisko

2. Systémové hledisko

2.1 Definice konfliktu v počátcích mediace

2.2 Podoba a obsah mediačního jednání v počátcích mediace

II. FACILITATIVNÍ MEDIACE

1. Historické hledisko

1.1 Harvardský model

1.2 Definice facilitativní mediace

2. Systémové hledisko

2.1 Konflikt ve facilitativní mediaci

2.2 Pozice a zájmy v konfliktu – teorie principiálního vyjednávání

2.3 Důsledky přijetí zásad principiálního vyjednávání

3. Principy facilitativní mediace

4. Struktura procesu facilitativní mediace

4.1 Fáze 0 – „Přípravka“

4.2 Fáze 1 – zahájení mediace: „Proceska“

4.3 Fáze 2 – určení témat a zájmů: „Předmětka“

4.4 Fáze 3 – vzájemné porozumění: „Emočka“

4.5 Fáze 4 – vyjednávací fáze: „Řešička“

4.6 Fáze 5 – vytváření a sepsání dohody, rozloučení aneb „Finálka“

III. TRANSFORMATIVNÍ MEDIACE

1. Historické hledisko

1.1 Reakce na direktivitu mediátorů

1.2 Zachování jedinečnosti účelu mediace

1.3 Etablování a definice transformativní mediace

2. Systémové hledisko

2.1 Konflikt v transformativní mediaci

2.2 Cíle transformativní mediace

2.3 Průběh transformativní mediace

IV. MODELY MEDIAČNÍ PRAXE – SHRNUTÍ

V. EVALUATIVNÍ MEDIACE

ČÁST DRUHÁ: ZKOUŠKA MEDIÁTORA DLE ZÁKONA O MEDIACI A PROVÁDĚCÍ VYHLÁŠKY

I. ÚSTNÍ ZKOUŠKA MEDIÁTORA ANEB JAK SPRÁVNĚ NA MEDIACI

1. Kvalifikace mediátora

II. KATEGORIE HODNOCENÍ VÝKONU UCHAZEČE U ZKOUŠKY MEDIÁTORA

3. Role mediátora

5. Komunikační techniky

6. Práce se vztahy a emocemi

7. Práce s informacemi

8. Hledání řešení

9. Podpora vyjednávání

10. Řízení procesu

PŘÍLOHA č. I

SOUHRNNÝ KOMENTÁŘ K VYHLÁŠCE č. 277/2012 Sb., O ZKOUŠKÁCH A ODMĚNĚ MEDIÁTORA

A. Organizace zkoušky mediátora a zkoušky z rodinné mediace