Copyright © 2011 dtv Verlagsgesellschaft mbH

& Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1,

D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Translation © Bohumila Kučerová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu

bei hitze ist ein wenigstens nicht kalt

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-203-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-204-9 (mobi)

POZVÁNKA

Milá rodino a milí přátelé,

jak asi všichni víte, oslaví Doris 27. května své krásné padesátiny.

To je pro mě příležitost shromáždit kolem nás opět jednou naše staré přátele, abychom toto výročí náležitě oslavili. Doris by se k mému pozvání zajisté přidala, kdyby o něm věděla. Ale půvab této oslavy spočívá v tom, že oslavenkyně o ní nemá nejmenší tušení. Aby to tak zůstalo, prosím Vás, abyste se dostavili tohoto dne přesně ve dvanáct do hostince Hanske u nás v ulici. Tam se samozřejmě slavit nebude, jen všichni nastoupíme do připraveného autobusu, který nás po krátké jízdě (cca 45 minut) dopraví na vlastní místo konání. Zní to možná komplikovaně, ale chceme přece Doris překvapit.

Doufám, že mě v tomto plánu podpoříte, všichni se dostavíte na oslavu a budete se těšit přesně tak jako já.

Váš Torsten

1

Schodištěm se linul pach připálené cibule. Anke postavila nákupní košík na zem a odemkla schránku. Vypadly z ní tři reklamní letáky a několik obálek. Nálepku „Žádnou reklamu“ si mohla klidně odpustit, ti pitomí roznašeči letáků ji ignorovali s důsledností, která ji doháněla k šílenství. Zavřela kovová dvířka, vecpala poštu mezi nákup a začala šlapat těch šestačtyřicet schodů, které ji dělily od bytu. V pravém koleni jí vrzalo. „Artróza,“ konstatoval její lékař před půlrokem, „to není v padesáti nic tak neobvyklého. Věnujte se plavání, pohyb pomáhá.“ Od té doby chodila obden plavat. Koleno jí přesto vrzalo dál. Zato teď byla častěji nachlazená. A každý měsíc o dvacet eur chudší, tolik stála měsíční permanentka na ranní plavání. Koncem příštího měsíce ji vypoví. Čichat hned po ránu chlór je něco, bez čeho se ráda obejde.

Zavřela za sebou dveře bytu a se supěním se o ně vyčerpaně opřela. Jednou, to věděla naprosto jistě, jednou se přestěhuje do bytu, ke kterému povedou nanejvýš čtyři schody. Anebo výtah. Vyklouzla ze sandálů, zmáčkla tlačítko telefonního záznamníku a provázena hlasem své sestry se odebrala bosa do kuchyně.

„Ahoj, Anke, to jsem já, Martina. Hele, jsme s Jörgem na sobotu pozvaní ke známým a nemáme nikoho na hlídání Jaspera. Můžeš si ho vzít k sobě? Buď tak hodná a zavolej mi zpátky. Čauky.“

S povzdechem se pustila do vybalování nákupu. Jestlipak její sestřičku někdy napadlo, že by ona, Anke, mohla mít taky nějaký program? To tak samozřejmě předpokládá, že Jasperova kmotra tráví každou sobotu sama doma na gauči? Zřejmě ano. Tenhle měsíc je to už potřetí, co zaskakuje v roli synovcovy chůvy. Ten ovšem za nic nemůže a je roztomilý. Jen proto se pokaždé nechala přemluvit. Ale stejně neměla nejmenší chuť nechat se od Martiny neustále využívat. No jo, to je holt úděl starších sourozenců, pomyslela si a potřásla hlavou. Jako chůva funguje vlastně už od malička. Nejprve se starala o sestru, teď o jejího syna. Její dokonalá sestřička, krásná, chytrá, bohatá, lékařka, manželka a matka, a ovšem, nejlepší ze všech dcer. Vše zvládá levou zadní – ordinaci, dítě i večírky v tenisovém klubu. A že přitom umí zapřáhnout kdekoho ve svém okolí, především však svoji sestru, proti tomu nemůže nikdo nic namítat. To je prostě věc dobré organizace. Anke se začínala zmocňovat špatná nálada. Jako většinou, když přemýšlela o Martině. Protože tyhle myšlenky skončily dříve či později u její matky.

Energicky zavřela dveře lednice a obrátila se. Přitom jí padl pohled na hromádku pošty, kterou nedbale odhodila na kuchyňský stůl. Když k sobě otočila obálku na vrcholu hromádky, zarazila se. Byla nadepsána ručně, písmo bylo vzletné a energické. Poznala by je, i kdyby chybělo jméno odesílatele.

S dopisem v ruce doplnila vodu do kávovaru a odměřila do filtrovacího sáčku mletou kávu. Zmáčkla knoflík a zvolna usedla, stále s dopisem v ruce, ke stolu, zírala na obálku a pak ji odhodila zpátky na hromádku. Počká, až se káva přefiltruje. Zbytek pošty tvořily složenky. Anke přelétla pohledem sumy a odložila všechny stranou. Bude muset něco vymyslet, s doplatkem za plyn nepočítala. Finální zachroptění kávovaru jí přerušilo myšlenky. Vstala, vrhla ještě jeden pohled na krémově zbarvenou obálku, vyndala ze skříňky šálek a pomalu odsunula konvici z varné desky. Zatímco vmíchávala do kávy mléko, znovu uchopila dopis, obrátila ho na zadní stranu a prohlížela si jméno odesílatele. I po těch letech se jí při jeho čtení zmocňovaly divné pocity. Byla to zvláštní směs vzrušení a odporu. Zatajila dech a obálku rozřízla. Zběžně přeletěla pozvánku a přečetla si druhou stranu, vydechla a četla všechno ještě jednou a pomaleji.

Milá Anke,

od našeho setkání třicet let po maturitě, kdy jsme se viděli naposledy, uplynul další rok. Opravdu musíme mít vždycky zvláštní důvod, abychom se setkali? Není to hloupé? Ale naštěstí tu jeden důvod je. Nevím, kdy jsi s Doris telefonovala naposledy a nakolik jsi informovaná, ale moje žena kategoricky odmítá tyto narozeniny slavit. Padesátka jí připadá pokořující. (To byla skutečně její slova.)

Pro mě je hádankou, proč to tak prožívá, proto jsem se rozhodl, že své narozeniny prostě slavit bude. Kam se pojede, ti neprozradím, ale ujišťuji tě, že spolu strávíme skvělý den. Pozval jsem celou naši starou partu a nálada bude jako kdysi, když jsme ještě byli všichni mladí a plní odvahy. Proto u toho musíš být i ty a Katja, vy jste byly přece naše trio snů.

Jen nezapomínej, že všechno je přísně tajné. Doris nesmí nic tušit, jinak by se prostě vypařila.

Už se moc těším na to, jak se bude tvářit.

Srdečně zdraví

Torsten

P. S. Ještě jednou tě prosím, nic neprozraď! Už se těším.

Anke odložila dopis a zahleděla se ven z okna. To je ale uhozený nápad! Jestli Doris nechce nic slavit, no tak nechce. Bylo zřejmé, že Torsten nechápe, proč jeho žena pokládá tyto narozeniny za pokořující. Je prostě chlap a nakonec ani dříve se nevyznačoval velkou chápavostí.

Anke přemýšlela, jak dlouho se vlastně všichni znají. Musí to být už dobrých pětatřicet let. Panebože. To je ale číslo!

Společně maturovali. Doris, Katja a ona spolu pracovaly v redakci školního časopisu. Tři zcela rozdílné dívky, které se výborně doplňovaly. Nic víc, nic méně. Ale byly dobrý tým. Jejich časopis obdržel tři ceny. Jmenoval se Divoká slova. Šéfredaktorka Anke Kernerová, úprava a fotografie Doris Goldsteinová, text Katja Severinová. Připadalo jí, jako by od té doby uplynulo nejméně dvě stě let. Doris se už nejmenuje Goldsteinová, nýbrž Goldsteinová-Wagnerová, samozřejmě musí mít dvojí příjmení, jedno by bylo málo, a barva Katjiny mahagonové hřívy už pochází z tuby.

Anke odsunula šálek stranou a dlaní dopis uhladila. Opravdu pitomý nápad. Jak mohla Torstenovi přijít na mysl taková blbost? Teď mu bude muset zavolat, aby mu řekla… co vlastně? Že zrovna ten den nemá čas? Ani chuť? To by jí tak ještě chybělo, strávit celý den sentimentálním žvaněním o starých dobrých časech. Loňský pomaturitní sraz a večeře, na kterou ji Torsten krátce nato pozval, jí stačily. Jak bude asi reagovat Doris? A jestlipak přijde Katja?

S Doris si občas telefonovala, i když ona sama nikdy nevolala. Vždycky jen Doris. Při posledních telefonátech měla Anke pocit, že Doris má trochu špičku. Byl to ale opravdu jen pocit, jejich hovor netrval dlouho. Vlastně si toho neměly moc co říct.

S Katjou se až do loňského pomaturitního setkání už vůbec nekontaktovaly. Katja Severinová. Nejkrásnější holka ve škole. Všichni kluci do ní byli zabouchnutí, nedalo se to vydržet. A potom udělala samozřejmě docela slušnou kariéru. Dobrovolnické místo v redakci, studium a nakonec práce moderátorky každodenního bulvárního pořadu v televizi. Anke ji vídala každý večer. Ale před dvěma lety Katja náhle z obrazovky zmizela. Na setkání vyprávěla, že vede regionální studio v Kielu, už ji prý nebavilo, jak ji pořád poznávali lidé na ulici. Kdo tomu asi uvěří? říkala si Anke v duchu, ale musela přiznat, že Katja se opravdu skoro nezměnila. Vypadala na třicet a taky tak mluvila. Anke se vedle ní cítila stará a šedivá, přestože Katja byla o půl roku starší. Někdy jsou geny rozděleny tak nespravedlivě, a ovšem taky ty finance, které je do udržování krásy třeba investovat.

Anke dopis energicky složila a zastrčila pod mísu s ovocem. Ne, s účastí na téhle ulítlé akci ať s ní nikdo nepočítá, na sentimentality nemá čas. Ona určitě ne. S lupnutím v koleni vstala a odebrala se na chodbu, aby zavolala sestře. Než se zamotá do starých historek, vyřídí si tenhle telefonát.

Martina se ozvala hned po druhém zazvonění. „Ahoj, Anke, slyšela jsi můj vzkaz na tézetku?“

Jestli Anke něco nesnášela, tak tyhle afektované zkratky. „Vzkazy na telefonním záznamníku poslouchám vždy. Kdy musíte v sobotu vyrazit?“

Martinin hlas zněl jako vždy uspěchaně. „Nejpozději ve čtyři. Jsme pozvaní na zahradní slavnost, pořádá ji jeden bývalý Jörgův kolega ze studií. Koupili si fantastický dům přímo u moře, musí to být pohádka, ale nebudou tam vůbec žádné další děti a ty víš, jak umí být Jasper nesnesitelný, když se nudí. Takže můžeš si ho vzít?“

Anke padl pohled na fotografii jejího synovce na polici. Široce se usmíval do objektivu, měl mezírku mezi zuby a rozčepýřené blond vlásky. Bylo to čertovo kvítko, ale Anke měl omotanou kolem prstu. Martině se zdála ta pauza příliš dlouhá. „Máma má lístky do opery, nemůže zaskočit. Řekni mi, co mám dělat?“

Odřeknout, pomyslela si Anke, ale neměla chuť pouštět se s ní do diskuze, kterou by stejně prohrála. „Dobrá, vyzvednu si ho před třetí a dovedu zpátky v neděli v poledne. A ty…“

„Super,“ přerušila ji Martina, „na tebe je vždycky spoleh. Jasper se už těší. My dvě si někdy zajdeme na dobré jídlo, abych se ti revanšovala. Něco už vymyslím!“

Anke si odpustila jakýkoli komentář a rozloučila se.

2

Doris rezignovaně vydechla a zkoumavě se pozorovala v ložnicovém zrcadle. Ten knoflík ještě půjde dopnout, ale zip už v žádném případě, i když zatáhne břicho a zadrží dech. Ta pitomá sukně je prostě příliš malá. Nejmíň o jednu velikost. A především na bocích.

Doris se z ní otráveně vysoukala a nechala srolovaný kus látky bez zájmu válet na podlaze.

Takže teď jsi navíc ještě tlustá, pomyslela si vztekle. Navzdory józe a zdravému stravování. Ty zatracené hormony. Sáhla po džínách přehozených přes židli a natáhla je na sebe. Alespoň ty jí sedí. Oblékat si ke kadeřníkovi značkový kostýmek by bylo stejně přehnané. Ale i tak, tuhle sukni měla na sobě jenom jednou, a to teprve před rokem. Hluboce si povzdechla, zapnula bílou halenku a vklouzla do saka. Nahoře bylo všechno v pořádku. Sako zapnula bez problémů.

U domovních dveří se ozval zvonek, to je asi paní Krögerová. Nikdy nepoužívá svůj klíč, když vidí před domem parkovat jedno z jejich aut. Doris vrhla do zrcadla poslední pohled a sešla dolů, aby vpustila uklízečku dovnitř.

„Dobrý den, paní Goldsteinová-Wagnerová, viděla jsem váš vůz. Myslela jsem si, že jste s mužem až do středy pryč.“

Doris ustoupila stranou, nechala paní Krögerovou projít a následovala ji do kuchyně. Už patnáct let u nich každé úterý a pátek uklízela. Mezitím dosáhla důchodového věku, ale naštěstí zatím nepadlo ani slůvko o tom, že by s prací u nich chtěla skončit. Možná bylo sice trochu přehnané, že pořád ještě chodí dvakrát týdně, přestože se před půl rokem odstěhoval i jejich druhý syn Moric, takže se z dříve čtyřčlenné rodiny stal pouhý pár, žijící v příliš velkém domě.

„Nejela jsem s mužem do Berlína. Ten bude celý den na veletrhu a já nemám chuť toulat se tři dny po městě sama.“

Paní Krögerová nevěřícně potřásla hlavou. „No tohle. Jindy jste přece vždycky jezdila s ním. Berlín je tak nádherné město, navštívila jsem ho loni během třídenního zájezdu s Červeným křížem. Moc se mi tam líbilo, určitě se do Berlína ještě podívám.“

„Nu, moje milá,“ Doris se opřela o pult kuchyňské linky a přihlížela, jak si její dobrý duch svléká modrý svetr a věší ho přes opěradlo židle, „kdybych to byla věděla, požádala bych manžela, aby vás vzal s sebou. Naštěstí nechrápe.“

„Ale paní Goldsteinová-Wagnerová…“ Paní Krögerová měla pod svetrem přiléhavé tričko, pod kterým se rýsovaly tři tukové polštáře. Rozhořčeně na ni pohlédla. „To by tak scházelo… Už jste snídala? Mám začít nahoře?“

Doris si vzpomněla na sukni a při pohledu na břišní pneumatiky paní Krögerové si položila otázku, zda ji nespokojenost s postavou přejde, až bude sama v důchodovém věku.

V každém případě dnes snídat nebude. „Můžete začít tady. Jsem hotová. Stejně odjíždím ke kadeřníkovi.“

„Dobrá.“ Paní Krögerová postavila do dřezu kbelík a nechala do něj téct vodu. Zatímco čekala, až se kbelík naplní, otočila se k Doris a pozorně na ni pohlédla. „Vypadáte napjatě. Je všechno v pořádku?“

„Ale ano. Jen mě trochu bolí hlava. To mívám, když se mění počasí.“

A když večer vypiju na terase víc než jednu láhev vína, dodala v duchu a pohledem se ujistila, že uložila prázdné lahve do koše se skleněným odpadem.

„Tak já už pojedu. Chci si pak ještě nakoupit, takže se už neuvidíme. Přeji vám hezký den.“

„Vám taky. Na shledanou v pátek.“ Paní Krögerová přesunula pozornost zpátky ke kbelíku. Doris si vzala kabelku a klíče a vyšla z domu.

„Ještě to není.“ Maren v kadeřnickém salonu znovu pečlivě připevnila aluminiovou fólii k pramenu vlasů. „Potřebuješ dalších deset minut.“

Doris zatahala za okraj igelitové pláštěnky u krku, aby ji uvolnila. „Tak mi sundej alespoň tohle. Hlava mi úplně hoří.“

Neměla v ohni jen hlavu, ale cítila, jak ji i mezi ňadry a na zádech svědí pot. Takhle nějak se cítí kuře opékané v igelitovém sáčku. Příliš mnoho tepla, příliš mnoho plastu.

„Dnes přece není nijak zvlášť horko. A nenastavila jsem ani moc vysokou teplotu.“ Maren odsunula sušák stranou. „Ale jde to i bez něj. Chceš něco nového na čtení?“

„Ne, díky. Ale kdybys měla trochu vody…“

Než jí Maren donesla sklenici s vodou, zavřela Doris oči a snažila se utlumit nával horka. Stávalo se jí to stále častěji. Najednou se její tělo proměnilo v kamínka a zalilo se potem. Představovala si tmavé skvrny na oblečení, které všichni uvidí, jakmile ze sebe shodí pláštěnku a bude muset vstát, aby zaplatila. To bude trapas. Příšerné. Vlna horka zvolna ustupovala. Doris otevřela oči a pohlédla na svůj odraz v zrcadle. Obličej se jí leskl. Rychle si přejela dlaní po horním rtu a spáncích v naději, že si toho nikdo nevšimne.

„Prosím.“ Maren postavila na odkládací stolek sklenici s vodou, stoupla si za ni a položila jí ruce na ramena. „A co jinak? Přijdeš dnes večer do literárního kroužku? Poslyš, to se tak potíš?“

„Hlasitěji by to už nešlo?“ Doris se natočila k sousední zákaznici. Přilba sušáku naštěstí zabraňovala, aby něco slyšela. „To ta plastová pláštěnka. Dnes nemůžu, má přijet Moric, už dva měsíce nebyl doma.“

„Aha, škoda. Jak se mu daří? Studuje v Hamburku, že?“

„Ano.“ Doris s vděčností zaznamenala, že teplota jejího těla klesla na normální provozní úroveň. „Daří se mu dobře, ale zaměstnává ho studium. A teď i jeho nová přítelkyně. Přivede ji dnes na večeři.“

„Ale! Jestlipak maminka nežárlí?“

„Blbost. Naopak, jsem ráda, že si konečně nějakou našel. Byl vždycky trochu opožděný, ještě ve čtyřiadvaceti vysedával doma u počítače. Alespoň je normální.“

Maren se tiše zasmála a rozbalila další pramen. „Je úplně jiný než jeho velký bratr, že? Jakpak se vlastně Sašovi daří? Toho jsem neviděla už celé věky.“

„Já taky ne.“ Při té odpovědi Doris opět vyrazil pot, tentokrát s ním ale neměly hormony nic společného. „Ale nevadí. Má málo času, ale pravidelně si telefonujeme.“

„Copak…“ K Dorisině úlevě se rozdrnčel telefon. Maren zastrčila pramen na jeho místo a přešla k recepci, aby zvedla sluchátko.

Doris si přejela rukou po hrdle, všechno bylo v pořádku. Jednou bude zase všechno v pořádku i se Sašou. Musí jen mít trpělivost. Krize se vyskytují i v těch nejlepších rodinách, někde prostě holt trvají o něco déle.

Na cestě k autu nakoukla ještě do dvou butiků, zda tam nenajde sukni podobnou té staré, ale lepšího střihu. Žádnou nenašla, což jí zkazilo náladu. Takže mohla odjet domů.

Na chodbě bylo cítit úklidové prostředky. Paní Krögerová byla přesvědčená, že čím více chemie, tím větší čistota. Doris nechala dveře domu otevřené, aby vyvětrala. Postavila kabelku vedle šatny, šla do kuchyně, zapnula kávovar a několika pohyby přestavěla dózu na kávu, mísu s ovocem a dvě vázy. Už patnáct let staví paní Krögerová předměty při úklidu na jiné místo a Doris pak po ní všechno přestavuje. Už ztratila naději, že uklízečka jednou sama přijde na to, že Doris vždy uvede věci do původního stavu. Ale to jí nevadilo, stejně neměla jinak co na práci.

Vytáhla si z hromádky pošty noviny, vzala kávu a posadila se na terasu. Dnes byl 27. duben, přesně za čtyři týdny má narozeniny. Padesáté.

Když bylo padesát její matce, slavila to celá rodina v tehdy vyhlášeném hotelu. Byla to jedna z nejpříšernějších oslav, jaké kdy Doris absolvovala. Čekala tenkrát Morice, Sašovi byly tři a prodělával zrovna svoje první období vzdoru. Dorisin otec pronesl proslov, na který si už nepamatuje, ale který její matku rozplakal. Nálada pak s konečnou platností dosáhla bodu mrazu, když Saša převrhl jablečný mošt na babiččinu drahou novou hedvábnou blůzu a Doris nezvládla svoji těhotenskou nevolnost. Po další dvě hodiny stále odbíhala na dámskou toaletu zvracet. Celou tu dobu Saša vřeštěl v restauraci, což jeho otce, který seděl se dvěma Dorisinými bratranci u baru a popíjel koňak, očividně nijak nezajímalo.

Později jí Torsten zkroušeně přiznal, že by tu oslavu a její matku střízlivý prostě nepřežil. Asi měl pravdu.

A za čtyři týdny přijde na řadu ona. Doris přemýšlela, zda působí na svoji rodinu stejně jako její matka tenkrát. Snažně doufala, že tomu tak není. Ale v žádném případě nehodlala o svých narozeninách zažívat stejný trapas. Jen žádné proslovy, žádné příšerné dárky, žádní hosté, kteří by se museli opíjet koňakem, aby oslavu přežili. Nic takového nepřipustí.

3

Žaluziemi probleskovalo slunce. Katja se odvrátila od okna k Alexovi. Zvolna otevřela oči a podívala se na něj. Dosud tvrdě spal. Položila si hlavu do jeho důlku mezi krkem a ramenem a pomalu mu přejela prsty po hladké hrudi. Musela si zvyknout na to, že se Alex na prsou holí. Dnešní muži to dělají a teď už to i jí připadalo sexy. Zarazila se a pohlédla na budík na nízkém nočním stolku. Bylo půl deváté. Služba jí začínala sice později, ale chtěla jít ještě běhat. Kdo se nesnaží, nikam to nedotáhne, bylo její celoživotní heslo. Takže se s lítostí odvrátila od Alexe, tiše vstala a po špičkách přešla do koupelny.

O deset minut později už stála přede dveřmi domu a propínala si stehenní svaly. Zběžně pohlédla na hodinky a dala se do klusu. Běžela směrem k parku, jako vždy tutéž trasu, čtyřicet minut. To bylo její vypovězení války slabému vazivu. Zatím v tomto boji vítězila.

Po čtvrthodině jí ztěžkly nohy. Stiskla zuby a přinutila se myslet na něco hezkého. Například na Alexe. A na minulou noc. To proto má teď tak unavené nohy. Musela se usmát a vzápětí jí úsměv vrátil muž, který šel se psem proti ní. Zřejmě se také ohlédl, protože nepřišel na to, odkud ji zná. Ona ho určitě neznala. Za chvilku už běžela po břehu jezera. Vodní hladina se třpytila ve slunci a její už tak dobrá nálada se ještě zlepšila. Zítra začíná víkend a Alex zůstává v Kielu až do pondělka, takže má před sebou tři nádherné dny. Dorazila skoro na konec svého okruhu a zvolnila tempo. Naproti ní pochodovaly tři ženy s trekingovými holemi. Poslední ze skupiny se nesportovně klátila. Šedé běžecké kalhoty měla příliš krátké a vyboulené na kolenou, červené tričko vybledlé a ochablé tělo působilo unaveně. Když Katja kolem ní proběhla, pozdravila ji: „Dobré jitro, paní Severinová.“

Teprve teď ji podle hlasu poznala a překvapeně opětovala pozdrav, aniž přerušila běh. Byla to Karen, která pracovala v recepci studia. Katju pohoršovalo, jak staromódně tato žena působí. Jak se může tak zanedbávat? A k tomu ještě provozovat tenhle babský sport? Kdyby měla o pět kilo méně, pořádný účes a vhodné sportovní oblečení, vypadala by zase jako ženská, a ne jako nějaká teta Máňa. Hrozné.

Katja odbočila do ulice, kde bydlela, a bezděčně sledovala svůj odraz ve výkladu spořitelny. Přiléhavé sportovní kalhoty sahaly nad kolena, upnuté bílé tričko zdůrazňovalo štíhlý pas a pevné paže, na zádech se jí houpal ohon spletený do copu. Vypadám dobře, pomyslela si spokojeně a zvolna ukončila běh. Na okamžik se zastavila, aby se zhluboka prodýchala. Jenomže je to bohužel tak hrozně namáhavé. Ztěžka vystoupala tři schody k pekařství a postavila se do fronty. Když přišla na řadu, prodavačka se na ni usmála. „Dobré jitro, paní Severinová. Vy ale máte disciplínu. Vždycky když vás ráno vidím běhat, mám špatné svědomí. Měla bych se sebou něco dělat, jsem samý fald, boky mám obalené tukem, do ničeho se nevejdu. Ale co mám dělat? Kolena mám v háji, bolí mě záda. Po čtyřicítce to už nestojí za nic. Co to bude?“

„Tak dělejte jógu, ta taky pomáhá.“ Katjin pohled klouzal po košících s pečivem. „Jednu celozrnnou housku, jednu obyčejnou, jeden croissant, malý žitný chleba a k tomu Kielský zpravodaj.“

„A z jógy má člověk taky tak pěknou pleť?“ Housky skončily v sáčku. „Tři eura devadesát, prosím.“

„Ne.“ Katja vytáhla z kapsičky pětieurovou bankovku. „Ta je ze sexu.“

Pobaveně sledovala, jak prodavačka zrudla, vzala si drobné a sáček s pečivem a s úsměvem vyšla z krámu.

Alex už stál u dveří. „Viděl jsem tě, ty moje krasavice.“ Odhrnul jí z obličeje pramen vlasů a políbil vzadu na krk. „Jsi slaná. Nádhera.“

Katja ho jemně odsunula stranou a vtiskla mu do ruky sáček s pečivem a noviny. „Musím si dát sprchu. Uděláš kávu?“

„Už je hotová.“ Povytáhl jí tričko. „Mám jít s tebou do sprchy?“

„Ne.“ S úsměvem se protáhla pod jeho paží. „Blázínku. Musím pak do práce, nechci to ve spěchu. Přečti si zatím noviny.“

Ve sprše nastavila na několik vteřin tvář proudu vody. Alex byl její nejlepší milenec posledních let. A ten nejnenasytnější. Někdy už to na ni bylo až příliš. Ale jen někdy. Tak to chodí, když je žena horská lvice. Tak se nazývají ženy jako ona. Středního věku, které mají mladšího milence. Alexovi je dvacet devět, Katje čtyřicet osm. I když by jí to nikdo nehádal. Má prostě dost disciplíny a otce, který byl plastický chirurg.

Zastavila vodu a sáhla po ručníku. Kriticky se prohlížela v zrcadle. Ne, nic se jí nedalo vytknout. A jako vždy ji potěšil pohled na vytetovanou růži. To byl geniální nápad, přišla na něj, když na dovolené na Korsice viděla hezkou ženu s podobným tetováním. Zrovna pár týdnů předtím se Katjin otec rozčiloval nad pacienty, kteří si ve stáří nechávají odstranit tetování. „Copak je v mládí nenapadlo, že ta jejich sedmikráska se jednou promění v slunečnici? Na staré povadlé kůži to vypadá příšerně.“

V tom okamžiku se Katja rozhodla, že se nechá tetovat. Mělo to být něco malého a decentního a mělo jí to připomínat, že ona nikdy nenechá svou pleť uvadnout.

Když příští den vstoupila do tetovacího studia v Hamburku, narazila na Alexe. Nejenže vypadal neuvěřitelně skvěle, ale vytetoval jí na rameno úchvatnou růži a na závěr ji pozval na večeři. Tím to mezi nimi začalo. A teď dělal dobře nejen její duši, ale i jejímu tělu. Spokojeně se osušila a natáhla na sebe tenký župánek. Život je přece jen úžasný.

„Kdy se dnes večer vrátíš domů?“ Alex odložil noviny a pohlédl na ni. „V přístavu je koncert pod širým nebem, mohli bychom tam zajít.“

Katja odsunula talíř stranou a naklonila se k němu. „Kdo tam hraje?“

„Více skupin. Už jsi dosnídala?“

„Po běhání nemám nikdy velký hlad.“ Ve skutečnosti by teď klidně spořádala půlku prasete, ale silou vůle se přinutila vystačit jen s půlkou celozrnné housky a dvěma kiwi. Velikost 36 vyžaduje dost odříkání. Vzpomněla si na Karen z recepce a hned se cítila lehčeji. „O půl deváté mi končí služba, v devět jsem doma. Pokud mi do toho nic nepřijde.“

„Dobrá. Takže tam jdeme?“

Ještě před půl rokem se Katja po práci vyvalila na pohovku a s dálkovým ovladačem v ruce tak dlouho procházela všechny kanály, až u toho usnula. Tak to šlo každý večer. Až ji z toho vysvobodil Alex. Najednou se jí vrátila její stará energie, zase se něco dělo.

Vstala a políbila Alexe na zátylek. „Jo. Půjdeme. Už se těším. Teď se jdu rychle obléct. Díky za snídani.“

Po čtvrthodině se vrátila do kuchyně. Dlouhé vlasy měla ještě vlhké, jen si je vyfoukala do vzdušného účesu, a na sebe si vzala přiléhavé zelené šaty bez rukávů a řemínkové sandály na vysokých podpatcích. Alex ji chytil za zápěstí a přitáhl k sobě. „Bezva šaty. Už jsem ti dnes říkal, jak jsi neuvěřitelně krásná? Pospíchej, aby ses mi zase rychle vrátila.“

Katja mu zajela rukou pod tričko. Bylo to tak příjemné. S lítostivým úsměvem jej políbila. „Nemám vůbec chuť někam chodit. Měj se tu hezky.“

Table of Contents

1

2

3