Tomáš Sekerka

Čas krmení

Elektronická kniha

Pečlivě ho zavázala, aby se hnilobný puch nedostal ven, a namačkala dovnitř. Tenhle byl poslední. Kývla na Keina, který se opíral o zárubeň výtahu, a stiskla tlačítko. Malá očka pod mastnými vlasy zbystřila, vítající rozptýlení. Stejnokroj s vyšitými slovy Pořádková Patrola měl umolousaný a špinavý od mastných skvrn.

“Já tě nechápu, holka,” nadhodil, “taháš se tu s bordelem, a přitom by sis mohla slušně vydělat.” Naklonil se k ní, až ucítila jeho dech, konkurující odpadkům. Byl nižší než ona, ale sebevědomí mu propůjčovala uniforma.

“Sklapni, Keine, a dej si odstup,” jemně mu zatlačila na hruď. Oslovení holka, by jí možná lichotilo, ne ale od něj.

Kein však neustoupil. Neskrývaně zíral na obliny jejího tílka. Obušek, který se mu doteď houpal zavěšen na prstu, jí položil mezi prsa. “Za tenhle materiál bych utratil nejeden kredit.”

“Zato tenhle materiál,” popadla ho pohotově za rozkrok a pořádně stiskla, “nestojí za nic. Vlastně bych se vsadila, že nestojí vůbec. Tak tady s ním nešermuj a hlídej, ať si děcka nehrajou s výtahem.” Kein zrudnul, otevřel ústa v němém výkřiku a skrčil hlavu mezi ramena. Pustila ho, až když s cinknutím dorazil výtah. Z jeho brunátné tváře vyčetla vztek, ale ještě něco. Bezmoc, možná strach. Z části z ní, z části ze svého nadřízeného. A tak si, svírajíc jednou rukou rozkrok, odfrkl a pustil ji.

Vtlačila vozík dovnitř a stiskla tlačítko nejnižšího patra. Pohledu do prasklého zrcadla na stěně se záměrně vyhýbala. Na odraz vyhublé tváře s kruhy pod očima neměla odvahu. Na svůj vzhled už dávno rezignovala. Mimo to, vypadat dobře se moc nevyplácelo, jak se před chvílí ukázalo. Uchopila zip u obnošené mikiny a vytáhla ho až ke krku.

Vystoupila do podzemních garáží. Jediné patro, které nebylo neustále osvětlené. Vypínače byly hned za rohem. Anna stiskla jeden po druhém. Diodové pruhy na stropě a stěnách se postupně rozsvěcely. Každou vteřinou se betonová místnost rozrostla o další část, nejdříve do dálky, pak i do šířky. Nakonec stála před rozsáhlou plochou se stropem pravidelně podepřeným žlutočernými sloupy.

I přes to, že tu hnilobný puch byl téměř vidět, měla to tu ráda. Byl tu klid a volný prostor okolo jí dával pocit svobody. Až na výjimky byla jediná, kdo sem dolů zavítal. Vytlačila vozík ven a pokračovala po šipkách nakreslených na zemi. Zvuk skřehotajících koleček, nahoře neslyšitelný, se tu rozléhal se zvláštní teatrálností. Cestou minula řadu rezavých automobilů, navždy stojících připomínek minulých dob, odsunutých ke stěnám nebo sloupům.

Nespěchala. Vlastně se i zastavila a vychutnávala si to těžké ticho, kterým se sotva prodral zvuk hučící ventilace. To náhle rozčíslo vzdálené zavytí. Bylo to venku. Strnula, napjaly se jí všechny svaly v těle. Ruka automaticky vystřelila k pochvě s nožem, zavěšeným u pasu. Pohyb však nedokončila. Tady byla přece v bezpečí. Pomalu se uklidnila. Děsivý zvuk, připomínající nářek dítěte, neslyšela poprvé, ale vždycky jí z něho naskočila husí kůže. Cítila, jak jí v hrudi něco tuhne a těžkne, a jak se jí myšlenky nekontrolovatelně stáčí do míst, kterým se jí do teď dařilo vyhýbat. Na okamžik měla hlavu plnou krve a těl, křiku a zoufalství. Pak se jí podařilo ovládnout, dřív, než mohly vytrysknout slzy, a vzchopit se.

Dorazila k hromadě modrých pytlů, na nejvyšším místě navršených až ke stropu. Z vozíku vytáhla menší pytlík, který strčila za gumu od kalhot a překryla mikinou. Zbytek vyklopila na zem a odházela na hromadu. Pro dnešek hotovo. Už se chtěla otočit, když si všimla, jak se před ní ve vzduchu honí dvě mušky. Nechápala, jak mohou tak rychle a freneticky měnit směr. Zvláštní bylo, že byly jen dvě. Vzpomněla si, že když byla hodně malá, zapomněla vyhodit zbytky jídla a talíř se pak tímto hmyzem jen hemžil. Tady byly stovky pytlů odpadu a mušky tu viděla jen dvě. Pak se rozesmála. Zvláštní? Ne, nebylo to zvláštní vůbec.

Na úbočí pytlové pyramidové hory se lepil asi pět stop vysoký val. Kdyby ho někdo zkoumal, mohl by si všimnout, že je tvořen zásadně nepotrhanými pytli vycpanými lehkým materiálem. Došla k němu a začala jej odhazovat, dokud se neobjevil známý tvar. Za pár chvil před ní stál vyleštěný, opečovávaný, plně funkční a celý žlutý elektromobil značky Peugeot. Říkala mu Čmelák. Jediným kazem byla promáčklina na dveřích u spolujezdce. Nu co, žádný učený z nebe nespadl.

Otřela si ruce do kalhot a dotkla se dveřního madla. Ozvalo se tiché cvaknutí a interiér vozu se modře rozsvítil. Tohle byla Roderickova práce - přečipoval vůz na otisky prstů jejich rodiny, kromě Franka, ten zatím nabídku odmítal - nikdo jiný by vůz nenastartoval. Uvnitř bylo ticho, bzučení elektromotoru mohl slyšet jen někdo venku. Vnitřkem se nesla jemná vůně kůže, i když byl interiér z jiného materiálu. Zapnula si pás a položila ruce na volant. Vzrušením ji zamrazilo v zádech. Ještě si, užívajíc tu možnost, nastavila teplotu a odvětrávání sedaček.

Celkově vzato byl vůz bezcenný. Vyjet s ním na povrch by znamenalo jistou smrt. Přesto, kdyby Paco zjistil, že před ním něco tají, čekal by jí i její rodinu trest. Přesto doufala, a tajně spřádala plán, že, jednou, až nashromáždí dostatek zásob a informací, vezme svou rodinu a prostě odjedou, někam, kde je hezky a kde by se dalo žít beze strachu. Snila o těch místech, představovala si je, se spoustou milých lidí, žijících v dostatku a štěstí…

S touto krásnou, i když ne zcela reálnou představou sešlápla plyn až k podlaze a vozidlo vystřelilo vpřed. Pravý monitor jí červenou číslovkou upozornil na to, že o čtyři palce minula betonový sloup. Brzda, strhnout volant, srovnat smyk a znovu plyn. Kéž by mohla naučit řídit Rodericka i Jolie, ale ti se dolů skoro nedostali. Vždycky se musela přemlouvat, aby jim nadšeně nevyprávěla, jaké to bylo.

Pod deseti minutách jízdy, které jí připadaly jako vteřina, se donutila vrátit. Auto opět zamaskovala. Protože nechtěla nic riskovat, připraveným mopem vydrhla stopy od pneumatik, které se na některých místech objevily. Srdce jí tak bušilo vzrušením, že si ani nepamatovala, jak se dostala zpátky. Do reality ji vrátil až výsměšný hlas pépéčka:

“Kdes byla tak dlouho? Už jsem myslel, že ses nám tam utopila.”

“Máš pravdu,” naoko si povzdychla, “přes ty hnijící sračky už musím skoro plavat. Mám to snad úplně všude.”

Kein se zatvářil znechuceně a odstoupil. Anna vrátila vozík a vyběhla po schodech do vyššího patra. Jednak tudy nikdo nechodil a jednak nikdy nevynechala příležitost se protáhnout. Smrad desinfekce v umývárnách pojednou přehlušil puch výkalů z čerstvě utržené toalety ve zdi. Umyla si ruce a opláchla tvář.

Když přistoupila k dvojitým dveřím s nápisem: Organizace Služeb, otevřely se. Za průsvitným displejem mezi dvěma sloupky se hrbil Jack. Jeden z mála, který měl Annu a její rodinu rád. Nebo spíš, neměl ji nerad. Zrovna tam s ním něco řešila Shila. Děvka, která chodila bezvýhradně téměř nahá - i do tohoto patra. Zařízlá tanga pod průhlednou plastovou minisukní a rozepnutý kabátek byla její představa o společenském oděvu. Očividně se Jacka svými visutými vnady snažila o něčem přesvědčit a nedařilo se jí to. Nakonec práskla do stolu a konečně se otočila k odchodu. Šla zeširoka, jako chlap, vlasy na hlavě prořídlé nedostatkem vitamínů.

“Něco zkus a seš tuhá,” zasyčela Anně do ucha, když jí míjela. Pochopitelně měla strach. Kdyby se Anna rozhodla prodávat své tělo (a všeobecně se vědělo, že jí možná nic jiného nezbude), přišla by o zákazníky.

“Á, Anna Fenton, jak se daří?” zvolal na ni Jack.

“Skvěle, jen párátek na zuby je nedostatek. Dnes mám hotovo,” mávla wristrem na zápěstí nad skenerem. Wrister byl datový pásek, osobní počítač a identita, kterou dostal člověk dřív, než mu přestřihli pupeční šňůru.

“Špatná zpráva,” řekl a vypadalo to, že ho něco skutečně mrzí. “Mzda za práci odpadkáře šla dolů, dostaneš dvacet kreditů.”

“Cože? Včera to bylo třicet!” Cítila, jak se v ní dme vztek. Rychle ho potlačila. Byla to hra nervů a ona se nevzdá, zatím ještě ne.

“Je mi líto,” utrousil ze zdvořilosti.

“Dobrá, máš pro mě něco dalšího?”

Protáhl si záda a zaťukal prsty do monitoru. “Promiň, na celý další týden tu nic nemám. Práce je málo. Možná, až náš chlebodárce odsouhlasí tu rekonstrukci v pátém. Ale až budou zase plné koše, bude to tvoje - pokud to teda pro mě máš.” Podal jí kus papíru a tužku.

“V mých sdílených souborech najdeš jedinou složku.” Napsala heslo: JebatPaca69. “Přístup máš třicet minut.”

“Víc než potřebuju,” řekl, když si heslo přečetl a odhalil přitom křivé zuby, “tak radši padej.” Papírek vzal a skartoval.

Jack měl slabost pro konkrétní lechtivé nahrávky. Internet, upadající omezená síť, která se zmenšovala s každým zničeným počítačem, už dávno nebylo místo plné informací. Bylo složité něco najít, data byla ceněnou komoditou. A Roderick se vyznal.

Anna si na wristeru rozbalila stav účtu. Osmdesát šest kreditů. Za sedmdesát koupila konzervu s osmi procenty masa a za patnáct cigarety pro Jolie. Bylo to hýření, ale měla narozeniny a Anna to nechtěla jen tak přejít.

Zbýval jí jeden kredit.

Vrátila se o patro níž, do obytné části. Cestou potkala Mickyho, taktéž člena pépéček (PP - pořádková patrola). Ti byli Pacova policie prosazující místní zákony. Samozřejmě měli také preventivně odhalovat vzpoury či pikle vedené proti němu. Za odhalení těchto revolucionářů sliboval tučný kredit. Pouze pro jednotky PP. Běžný občan tak nemohl udávat na vlastní pěst - tedy pokud se s oním příslušníkem nedohodl, což nebylo tak složité.

Jednoduchý řád Domova, zpřísněný po odraženém civilním útoku vyhladovělých na sklad, visel zarámovaný v každém patře. V nejdůležitější části bylo psáno:

Tresty za porušení morálních zákonů:

1. Krádež                                                   Tři měsíce vězení

2. Opakovaná krádež                                           Třicet minut průzkumu

3. Útok nebo napadení jednotky PP         Hodina průzkumu

4. Vražda nebo pokus o vraždu                 Dvě hodiny průzkumu

Ostatní prohřešky řešeny individuálně.

Pokud občan ve výkonu trestu (na průzkumu) nalezne pro společnost hodnotný produkt, trest se okamžitě ruší.

Střelné zbraně jsou rovněž zakázané. Pokud se najde nějaký přeživší, který se chce přidat ke společnosti Domova, za svou zbraň si může koupit byt, jídlo i oblečení. To se ovšem nestalo už dlouhé roky.

Co se týče pépéček, ti se zodpovídali pouze Pacovi, takže jejich pravomoc byla diskutabilní.

Anna prošla kolem Mickyho a zírala do země. Naštěstí byl zrovna zaneprázdněn lovením zbytků nudlí z nosu a chechtáním se jakémusi videu na místní síti. Konečně se dostala domů. To byla ta nejšpinavější část plná kójí bývalých obchodů s tabákem a fastfoodů. Nyní to byly domovy nejchudších rodin tohoto patra - z venku jen prosklené dveře, zevnitř zakryté dekou nebo prostěradlem. A právě v tom rohu, kde končila osmnáctá ulice, kam chodili močit opilci, a za kterým už byly jen únikové chodby a venkovní zdi samotné budovy, kde bylo nejvíce diod vysvícených, kde bylo největší šero a špína, tam se nacházel jejich byt. Teď se tam, vmáčknutá ke stěně, objímala dvojice. Vysoká dívka a o hlavu menší kluk s rozvázanými tkaničkami u bot.

“Jol? Co to sakra děláš?” nevěřila Anna vlastním očím.

Jmenovaná sebou sice škubla, ale než se otočila, dokončila polibek. Dívce ořechové pleti s černými krátkými vlasy z šera svítila bělma velkých očí. Mladík byl tak špinavý, že nebyl vidět téměř vůbec.

“To není tvoje věc, Anno, běž pryč,” zazněla odpověď.

Došla až k nim. Už rozeznala tu pokřivenou postavu. “Slizák Fred?” Na chvíli jí došla slova. “Proč zrovna on?” dostala ze sebe. “Pokusil se znásilnit svou sestru! Donáší pépéčkám. Je to prase.”

“To není pravda,” řekla Jolie a podívala se do země. “Má mě rád,” špitla.

“Nemusíš se přece takhle týrat, zlato.”

“Drž hubu, štětko. Menuju se jenom Fred, jasný? Starej se vo sebe, jasný?” zvýšil hlas Slizák, a pak se pokusil znovu Jolie obejmout. Ta se mu vykroutila. “Hej! S ní takhle nemluv.”

“Dej od ní ty špinavý pracky, Slizáku, jestli o ně nechceš přijít,” docházela Anně trpělivost. “Podívej se na sebe. Kapsářství asi moc nesype, když nemáš ani na sprchu, viď?”

“Nikdo mi neřiká Slizáku,” dusil v sobě hněv. I v sinalém světle bylo vidět, jak zrudnul. V ruce se mu blýskl nůž. S jeho použitím váhal. Oproti Annině Hibbenu zavěšenému u pasu v koženém pouzdře, to byl jen perořízek. Naštěstí se o jejích vrhačských schopnostech vědělo a ani Fred nebyl tak hloupý, aby je pokoušel.

Náhle, jako lusknutím prstů, světla zhasla. Nejdřív hlavní osvětlení, poté diodové pásy podél chodníků. Rozhostila se úplná tma, jen zbytečné fluorescenční tabulky s šipkami k únikovým východům zářily v dálce, jako hvězdy ve vesmíru. Cirkulace vzduchu se zastavila, stejně jako rádia, reproduktory i vzdálené hlasy. Nebyl důvod k panice. Pokud všechno znovu naskočí. Anna vytáhla nůž co nejhlasitěji dokázala.

“Ještě sme spolu neskončili, jasný?” zašeptal Slizák a zvuky kroků prozradily jeho odchod.

“Naskoč, naskoč”, mumlala si pro sebe. Byla si jistá, že není jediná. Naštěstí se za chvilku světla postupně rozsvítila a všechno se vrátilo do normálu. Anna si oddechla.

“Jak to, že vždycky, když se zajímám o nějakýho kluka, to dopadne takhle?”

“Nemáš zač.”

“Já to myslím vážně!” Jolie si dala ruce v bok. “Poslední slovo máš vždycky ty. Já to beru, ale tohle je moje věc! Jsem sakra dospělá ženská!”

Anna se jí podívala do těch hnědých, temperamentních očí a řekla: “Až se o někoho budeš skutečně zajímat a nepůjde ti jen o ukojení tvého hormony zblázněného těla, nebudu ti stát v cestě.”

Sama na tom v tomhle ohledu nebyla nejlépe. Od Simona nikoho neměla. Ne, že by nechtěla, ale zdejší muži byli prostě nepřijatelní. Spíš, než by v ní probouzeli pocity v ženských partiích, cítila silné pocity v žaludku. To raději zůstane v celibátu, než se sbližovat s těmito prasaty. Trochu nešťastně si pomyslela, že Jolie tento postoj vnucovat nemůže.

Přišly domů, dveře rozpoznaly jejich náramky a otevřely se. Jolie pracuje ve skladu v přerozdělování potravin a drogerie. I přes přísné kontroly (musí procházet nahá) a vysoké riziko (riskuje trest za opakovanou krádež) se jí podaří něco pronést. Nedávno přinesla černou temperu, kterou naředily vodou a zamalovaly s ní dveře. Tím se uvolnila deka, do té doby chránící vhled dovnitř a Frank se mohl v noci zahřát.

Jejich byt byl bývalým obchodem se sportovní obuví. Měl dva pokoje. Menší z nich, bývalý sklad, byl místností, kam si někdo zalezl, pokud chtěl být sám. Když Paco zaujal Simonovo místo, přesunul veškeré zboží do centrálního skladu - na tenhle kumbál však nějak zapomněl. Proto byly boty jediným zbožím, kterého měli dostatek.

Povětšinou místnost obýval Roderick - když pracoval online, potřeboval klid. Zbytek rodiny žil ve větším pokoji rozděleném na místnosti z kartonových krabic a rozvěšených dek a prostěradel. Ty se jim podařilo povyměňovat, stejně jako většinu vybavení, za boty s početnou a bohatou rodinou Dandových. Směnný obchod byl často jedinou možností, jak získat šampón na vlasy či žiletku na holení.

Čtyři místnosti pro každého člena rodiny, jedna společná místnost s kuchyňkou, to bylo vše. Nábytek tam žádný nebyl, pouze police vyčuhující ze zdi a úložné prostory u stropu. Spali na zemi na karimatkách nebo dekách. Okna tam žádná nebyla, světlo vyzařovaly neonové zářivky.

“Áňo, pojď sem, chci ti něco ukázat,” zamával na ní holí hrbící se stařík. To byl Frank, nejstarší člen rodiny. Byl to i nejstarší člověk Domova. Možná i na světě. Kdyby se ho před lety Anna neujala a nezaplatila za něj kauci, šel by do vězení za krádež jídla. Pro něj by to byla jistá smrt. Bylo zvláštní, že byl doma, obvykle se přes den vůbec neukazoval. Přišla blíž a pohlédla na jeho miláčka - Rajskou květinu. Stařík ji vypěstoval z malinkatého semínka.

“Podívej,” zašišlal a ukázal na malý žlutý kvítek.

“To je nádhera,” nakláněla se Anna a prohlížela ho ze všech stran, “ale nějak si nedokážu představit, že na tom vyroste jídlo.”

“Snad. Je tu špatné světlo, potřebovala by slunce. Zajímavé je, že tento druh k reprodukci nepotřebuje opylení.”

“Zajímavější je,” přerušila ho Jolie, která se vrátila ze sprch, “že já jsem dneska už mohla bejt opýlená.” Sedla si na polstrovaný krychlový sedák a o stejný si opřela nohy. Pozorovala Annu, jak zareaguje. Očividně toto téma nebylo u konce.

“Myslím, že máme důležitější věci na práci, než furt řešit tu tvou pindu!” ozvalo se z kumbálu.

“Rodericku!” okřikla ho Anna, “takhle se u nás nemluví.” Zpět se jí dostalo polohlasné omluvy. Ohřála konzervu na varné podložce a rozdělila ji na pět stejných dílů. K tomu osmažila kousky masa, kůží a chrupavek, které vyndala z pytlíku u pasu.

“Taková holka jako ty má na víc. Vždyť ten chlapec se neumí ani podepsat,” řekl Frank, který se obvykle k takovým tématům nevyjadřoval. Že o něm věděl, nebylo nic neobvyklého. Rodina si říkala všechno.

“Mozek by mi tam nestrkal,” zamumlala.

“Tak dost. Už se o tom bavit nebudeme,” ukončila debatu Anna a začala servírovat na stůl.

“Rode, pojď se najíst!” křikla vedle. Jediné, co se ozývalo, byla tlumená hudba. Podle ní se často dalo poznat, jakou má kluk náladu. Rychlé tempo naznačovalo dobré rozpoložení. Povzdychla si, na náramku vyťukala zprávu: JÍDLO!

“Vteřinku, už jsem blízko,” ozval se chlapcův chraplavý hlas.

“Určitě tam masturbuje,” chechtala se Jolie. I Frank se usmál.

“Vy jste oba jak puberťáci. I ten kluk má víc rozumu,” řekla Anna, ale neubránila se úsměvu. K talířům naservírovala suchary, které byly spolu s hrstí těstovin, povinným denním přídělem pro každého pracujícího jednotlivce. Dnes výjimečně dostali ještě vejce, k příležitosti oslav výročí zvolení vůdce, Jerremyho Paca.

Do pokoje vešel chlapec s rozcuchanými hustými vlasy, bledý v obličeji. Oči mu kmitaly ze strany na stranu, jako by nebyl při smyslech.

“Vyndej si to z těch očí a pojď se najíst!” zvýšila hlas.

Poslechl a neochotně si vyndal čočky. Nebylo toho mnoho, co k jídlu měli, ale když už něco bylo, trvala Anna na společném posezení. Udržovala se tak rodinná pospolitost. Usadili se na plastová sedátka.

“Co to je?” díval se podezřívavě na bílou šišatou věc Roderick.

“Aj pí adresy počítá z hlavy, ale nepozná vejce. Jen se neostejechej, mladej,” šišlal s plnou pusou Frank, který si cpal do úst svůj díl masa tak rychle, až mu padalo mezi posledními dvěma zuby a stékalo po vousech. Potom se ohnul a zdvihl svou pravou nohu, kterou pustil na plastový stůl, div se nerozložil. Pod rozedranou nohavicí měl nevzhlednou bouli, větší než koleno, která se rýsovala pod bílou, žílami protkanou kůží. “Jen sněz to vejce nebo dostaneš křivici. To je horší, než když se ti nezahojí zlomenina.”

“Dej to dolů, dědku, nemusíš nám to ukazovat u každého jídla,” řekla Anna. Jolie ani nemohla jíst, jak se smála chlapcovu výrazu.

Roderickovi vejce vyklouzlo z prstů a kutálelo se po zemi. Došel si pro něj a beze slova si ho strčil do pusy.

“Když já jsem byl v tvým věku,” divoce gestikuloval Frank, “to jsme se měli! Každou neděli maminka vystrojila hostinu, že jsme se oblizovali ještě týden. Pečené, smažené, vařené. Kuřecí, vepřové, jehněčí,” vyprávěl a sám sebe přitom podněcoval. “A když by mi to bylo málo, vyběhl jsem na zahradu. Tu jsem si utrhl jablko, tu si vzal okurku.”

Chlapec na něj hleděl se zájmem.

“To se ze sítě nedozvíš, že?” zachechtal se stařec.

“Budeš mi ještě vyprávět?” zeptal se, když to nevypadalo, že by chtěl pokračovat.

“Později. Jsem unavený, jdu se vyspat.” S obtížemi se ohnul pro hůl, která se mu svezla na zem, a odbelhal se do své kóje. Ještě, než zmizel v pokoji, otočil se, chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Nakonec však řekl: “Mám vás rád.”

Všichni tři se na sebe podívali. Jestli začne být Frank ještě ke všemu sentimentální, není to dobré znamení.

Roderick do sebe naházel zbytek jídla a znovu zmizel do svého virtuálního světa. Jolie s Annou si ještě povídali, když se znovu objevil, tvář celou bledou. “Je mi hrozně špatně. Asi z toho bílýho. Můžeš jít se mnou na záchod, Áni?” Poté se předklonil a kašlal, ale nic z něj nevyšlo.

Anna ho popadla za ruku a rychle vedla do umýváren. Když vešli do kachlíkované místnosti, zrovna tam tři černí náctiletí pěstmi “diskriminovali” hocha, který se choulil na zemi. Obešli je a vmáčkli se do kabinky. Nepřežili tak dlouho díky tomu, že páchali dobré skutky nebo se vměšovali do záležitostí gangů.

Roderick se napřímil a rázem se tvářil úplně normálně. “Od kámoše vím, že by tady kamery neměly být,” šeptal, “jinak nemáš jistotu nikde.”

“Co se děje?” šeptala také.

Hoch sklopil prkno a posadil se. “Před nějakou dobou se mi podařilo spustit break-in systém, na kterým jsem pracoval. Každej funkční a nechráněnej počítač na planetě teď skrytě pracuje pro mne. Není jich moc, ale občas přibývají. Mám teď mnohem větší kapacitu.”

“Fajn, co jsi zjistil?”

“To, že naše síť, kterou používáme denně je jen zjednodušená miniverze skutečné sítě, už jsem věděl. A nejsem jediný. Většina lidí něco tuší, ale je jim to jedno. Co potřebují, najdou i tam. Paco nám předsunul mnohem menší síť, aby jí mohl líp kontrolovat. Teď jsem ale zjistil, kolik věcí je oproti skutečnému internetu pozměněných. A kolik informací úplně jiných! Například data senzorů na povrchu. Pamatuješ si, když jsi sem přišla? Atmosféra byla přece dýchatelná. A potom, OPULD (Organizace Pro Uchování Lidského Druhu) testovala na Zemi nové zbraně, nebo bůhví co, to se zjistit nedá, které údajně zničily atmosféru.”

“No, ano, ale co s tím?” ještě ztišila hlas, protože bitka za dveřmi už přestala.

Roderick chvíli počkal a pak pokračoval: “Jasně OPULD skutečně něco zvorala, ale zajímavý je, že ten údaj je jenom v naší síti. Nikde jinde o tom není ani slovo.”

Anna si uhladila vlasy za ucho, jak to dělala vždy, když byla nervózní. “Počkej, to ještě nemusí nic znamenat.”

“Je tu další věc. Trošku jsem do toho šťoural a našel jsem dost podrobné zprávy ruských biologů. Tam jsem se dozvěděl, že většina monster, které analyzovali, normálně dýchá kyslík, stejně jako my a některá dokonce ve vyšším množství.”

V kabince se rozhostilo ticho. Anna cítila, jak jí rozbušilo srdce, a zrychlil dech. “Tím chceš říct, že s kyslíkovou rouškou vydržíš venku déle než dvě hodiny?”

“Já myslím, že žádnou roušku potřebovat nebudeš. Myslím, že nám Jerremy lže, aby nás tu udržel.”

Anna se uchechtla. “Udržel? Nikdo nechce ven.”

“Ani ty?”

Chvíli bylo ticho. ”Dobře. Může někdo zjistit, že to víš?” Hlas se jí chvěl vzrušením.

“Myslím, že ne, mám dynamickou adresu. Pokud po mě někdo vyloženě nepůjde tak to nezjistí. A nikdo snad nemá důvod po mě jít.”

“Snad. Zjisti, co se dá, zkus si to potvrdit. Pokud se jednou rozhodneme odejít, musíme mít jistotu, že se venku neudusíme,” rozhodla se. “Frankovi ani Jolie zatím nic neříkej. A Ricku, buď opatrný.”

Chlapec se uchýlil zpět k terminálu, Anna se rozhodla, že si dá sprchu. Potřebovala přemýšlet. Vrátila se do umýváren, zalezla do zděného boxu, jehož kachlované obložení pokrývala plejáda různých tělních tekutin, vajgly a černá skvrna; a zavřela za sebou. Do kovových oček zamkla vlastní zámek. Nebylo by příjemné, kdyby ji někdo překvapil s mýdlem v očích. Svlékla se, mávla zápěstím před čidlem, poslední kredit se odepsal a voda začala téct. Voda byla vlažná. Mezitím, co se rychle mydlila, snažila si uspořádat chaoticky přeskakující myšlenky. Věděla, že Paco je zmetek, vždycky takový byl. Ale že by zašel až tak daleko? Že by lhal o znečištění, jen aby je tady udržel? Bylo to možné. Nad obyvateli Domova měl absolutní moc, ale naopak bez nich, by moc dlouho nepřežil. Uvědomila si, že už se sama jako jednoho z nich nepočítá. Jestli je opravdu atmosféra dýchatelná, je zase o něco blíž. Dalším krokem bude sehnat zásoby. To bude problém. V Domově se sežene všechno - pokud má člověk čím zaplatit. To neměla.

Ale ano, měla. Věděla to celou dobu. Jen o tom neuvažovala, jako o přijatelné možnosti. Jenže teď nešlo jen o ni. Brzo se bude muset rozhodnout. Nechat svou rodinu hladovět nebo jí dát jídlo a šanci na lepší život. Voda přestala téct. Sklonila hlavu a dívala se na své bílé tělo, pokryté kapkami, měnícími se ve vodní cestičky, kanoucími mezi prsy po břichu a po nohou až na zem. Tohle bylo jediné co má. A pokud to chce udělat, musí, dokud bude ještě mladá.

Z opasku položeném na betonové kostce v rohu vyndala svůj Hibben, osm palců dlouhý vrhací nůž z jednoho kusu ocele. Její otec jí kdysi daroval tři, teď už měla jen tento. Rozetřela zbytek mýdla a začala se holit. Kdo si neholil nohy (a intimní partie) denně broušeným nožem, neví, jak je těžké se nepořezat. Naštěstí už měla praxi. Poté si ještě provizorními šminkami zamaskovala kruhy pod očima a pokusila se na sebe usmát do zrcadla. Cítila se mnohem lépe.

Vrátila se do bytu. Jolie už odešla do skladu a Frank šel dělat, co umí. Žebrat, prodávat historky dětem - nějak se zasloužit. Anna si rozložila lehátko a uvolnila se. Připojila se na síť a vytáhla si osobní dokumenty z pásku na zápěstí. Z položky “Poslední otevřené” vyvolala soubor, který jí sehnal Roderick. Byl to starý facebookový profil jejího muže. Otevřela svou nejoblíbenější fotografii, na které se Simonem bojovali ve virtuální realitě, oba helmy na hlavách, soustředění. Sam nad ní vždycky vyhrál, ale o to víc se snažila. Fotografie zachytila i jejího otce, který postával v pozadí a usmíval se. Opravdu vzácný obrázek - její otec se nikdy nesmál, a už vůbec jen tak nepostával. Proti své vůli se musela pousmát, vzápětí jí přepadla úzkost.

V tu chvíli se ozvalo pípnutí a dveře se otevřely.

“Tady jsi… pojď se mnou,” vřítila se dovnitř Jolie. Ve tváři měla zděšený výraz, který Annu okamžitě postavil na nohy.

“Co se děje?”

“Děděk jeden bláznivej, šel ven!” Otočila se a ihned zase odběhla. Anna ji dostihla venku u zábradlí, jak se naklání, aby lépe viděla na válec monitorů, zavěšený na tlustém laně sahajícím až ze stropu, o patro výš. Venku panoval křik a chaos. Musela se prodrat skrz dav lidí, málem zakopla o muže ve špinavém bílém rouchu, klečícím na zemi. Byl to Mayatav. Člen sekty, jejíž stoupenci věřili, že monstra jsou hladoví bozi, kteří odejdou, jakmile se dostatečně nakrmí lidským masem. Proto byla pro ně každá oběť důvod k oslavě.

Na všech obrazovkách byl záběr Franka. Byl oblečen ve svých nejlepších šatech, slabém nevytahaném svetru a módních béžových kalhotách. Vypadal netradičně vážně a stejně tak se i tvářil. Zrovna odmítal pistoli (kdyby se nevrátil, příslušný počet kreditů za ni by byl odečten jeho rodině), ale přijmul roušku. Pak k němu přistoupil Jerremy a speciálními kleštěmi mu odejmul wrister. Po boku mu stáli dva po zuby ozbrojení strážní. Ti tam nebyli pro jeho ochranu, ale proto, aby se nic nedostalo do výtahu. Jeden z nich vsunul mezi dveře výtahu nohu, aby se nezavřely. Teď byl čas na Frankovu řeč. Všichni ztichli v napjatém očekávání. Frankovi se ve tváři odrážel strach, ale i jakási vyrovnanost a snad i úleva. Náhle se usmál, otočil se a vstoupil dovnitř.

Annu ovládla směsice pocitů, pak je všechny přebil vztek. Po tom všem, co pro něj udělali, jim nestál ani za pár slov na rozloučenou? Pak si ale uvědomila, že celý předchozí den jim věnoval na rozloučení, jenom o tom nevěděli. Určitě to měl naplánované.

Obraz se změnil, přepnul se na kameru venku na římse. Zrníčka prachu snižovala jeho kvalitu, dveře výtahu pod kamerou však rozeznat šly. Po chvíli se objevila postava o holi. Stařík si nasadil roušku a vyrazil. Někteří z davu začali hvízdat. V tuto chvíli by jim Anna nejraději vydloubala oči. Jednomu po druhém. Postava nakračovala opatrně, ale sebejistě. Kamera se otáčela a sledovala její pohyb, jak pomalu slezla po zbytcích rozpadlých schodů a vydala se mezi zříceniny.

Slyšela, jak se někteří sází, kam až dojde a doufají, že bude něco vidět. Jedna z obrazovek ukazovala Jerremyho, jak důstojně stojí a ve tváři se mu nezobrazuje vůbec nic.

Frank už byl daleko, jen malá tečka v horním rohu obrazovky. Anna nemohla rozpoznat, zda to byl stále on nebo jen hra stínů. Všude bylo poměrně ticho, většina očí napjatě sledovala obraz.

Náhle se před čočkou kamery cosi mihlo. Byl to jen okamžik, příliš krátký, než aby se dalo cokoliv rozpoznat, ale bylo to tak blízko, že to zakrylo celý obraz. Ozvalo se pár vyjeknutí a halas mnoha hlasů. Nějaká žena vedle Jolie zařvala leknutím.

Přívrženci sekty, kteří se mezitím sesedali do kruhu, se chytili za ruce, zesílili své litanie a zrychlil se i jejich kroutivý tanec.

Anna chytla Jolie za ruku a odvedla jí domů. Tohle nemuseli vidět.

Když se vrátili, Roderick tam stál. Ihned bylo jasné, že to také viděl. Anna chtěla najít nějaké slovo útěchy či povzbuzení, ale nic ji nenapadlo. Tak tam všichni stáli, koukali na sebe a mlčeli.

“Třeba se vrátí,” pravila Anna nakonec.

“Třeba,” řekl chlapec, ale všem bylo jasné, že šance, že by Frank přežil, je mizivá. Přesto mlčky čekali, Anna s Roderickem se drželi za ruce, doufali. Jen Jolie rozrušeně chodila sem a tam. Anna věděla, že jí to bude stát pěkných pár zářezů do kůže.

Každý se se svými problémy vyrovnával jinak. Málokdo byl tak duševně vyrovnaný, že by si zacvičil jógu a cítil se dobře. Někdo je řešil alkoholem, někdo drogami. Jolie se řezala do stehen a paží. Anna nic takového nedělala. Ale jednou za čas na ní padla hluboká deprese, několik dní nemohla vylézt z postele, vysílená, neschopná pohybu a brečela, nevěda kvůli čemu.

Když Paco oznámil, že odvolávají výtah a dál se čekat nebude, vztekle kopla do krabic plných štosů prastarých novin a časopisů, až se rozprskly po pokoji. Poté vyběhla ven.

Byla naštvaná. Zuřila. Jenže na koho? Na její neschopnost se o ně postarat? Na jejich prázdné žaludky? Na prázdné žaludky příšer, které vnikly do jejich světa? Na Paca? Ano, kdyby jí řekl, co chce Frank udělat, určitě by mu to rozmluvila. Ten parchant. Určitě Franka dvakrát nepřemlouval. Teď hned za ním půjde a pěkně mu řekne, co si o něm myslí. Pak se ale zastavila, protože si uvědomila, že přesně tohle chce. Chce, aby se za ním přiřítila, celá rozrušená. On jí vše s úsměvem odkývá, stokrát se omluví a svými sladkými řečičkami jí nakonec donutí si myslet, že to ona je ta hloupá a když už konečně přestane trucovat a vrátí se k němu, všechno bude zase v pořádku. Krátký románek, co s ním kdysi měla, vždy považovala, za největší chybu svého života. Teď už si nebyla jistá ničím. A proto tam nepůjde.

Možná, že dělal Paco správně, když je držel tady dole. Možná, že bylo nejlepší tady zůstat. Možná, že je lepší tady nešťastně přežívat, než venku rychle zemřít.

Pomalu obešla celé patro, a když se uklidnila, vrátila se domů. Před vchodem do bytu stál muž v černém padnoucím saku. Pacova osobní ochranka, poznala okamžitě. Když přišla blíž, beze slova jí pokynul směrem ke svým vlastním dveřím. Vstoupila.

Paco byl středně vysoký, upravený, v tmavě modrém obleku s kravatou. Ustupující kouty sváděly boj s milimetrovými vlasy na týlu a temeni hlavy, takže byl napůl plešatý. Spodní část tváře pokrývalo upravené strniště a pod věčně zvrásněným čelem zely úzké, podezřívavé oči. Spolu s ním do místnosti vstoupila i hutná, ale neagresivní vůně parfému. Nesnášela navoněné muže. Chvíli se rozhlížel, jako by hledal místo, kam si sednout. Další muž v místnosti, vysoký, svalnatý, výstředně pokérovaný Ukrajinec, se procházel z místnosti do místnosti. Byl Pacova pravá ruka, velitel jednotek PP. Své místo si vysloužil dobrovolným průzkumem. Ten člověk ji děsil.

“Kdybych věděla, že přijdete na návštěvu, něco bych uvařila,” řekla a pohodlně se usadila vedle zaraženého Rodericka. Přehodila nohu přes nohu. No co, byl to přece její byt. “Mohl bys říct svému nevychovanému příteli, ať laskavě nesahá na cizí věci?” dodala ještě naoko nahněvaně. Sice se tak cítit chtěla, ale ve skutečnosti zlost nahrazovala apatie. Paco pohledem naznačil bodyguardovi, který zrovna fascinovaně osahával list Frankovi květiny, aby počkal venku. Ten Annu obdařil výmluvným pohledem a odešel.

“Mohu se posadit?” nečekal na odpověď, sedl si nepříjemně blízko na bobík naproti a ruce si složil do klína. Na prostředníčku se mu skvěl zlatý prsten.

“Proč jsi tady Jerremy?” zeptala se.

“Abych ti sdělil svou upřímnou soustrast, samozřejmě. Chci, abys věděla, že si Frank přál, abych ti nic neřekl.”

“Upřímnou soustrast?” hořce se zasmála. “Jen tvůj oblek by stačil na to, aby Frank přežil půl roku. Nic na mě nezkoušej, Jerremy. Znám tě dost dlouho na to, abych znala to tvé prohnilé srdce. Tak proč si tady?”

“Vždy tak nepřístupná, vždycky nemilosrdná. Ale jsem rád, že víš, že i já mám srdce,” smutně se usmál. “Ale zkus mi prosím uvěřit, že to myslím vážně. Víš, jak to chodí. Musí se dodržovat nějaký řád. Obzvlášť já musím dodržovat řád, který jsem sám vymyslel, nemyslíš? V těchto čase si nemůžeme dovolit být slabí - to by mohl být náš konec. Vím, že to nechceš slyšet, ale Frank byl starý a udělal správnou, statečnou věc.” Chtěla něco namítnout, ale Paco ji přerušil: “Díky němu zbude víc pro chlapce. A pro tebe. A ty to víš.”

Koniec ukážky

ISBN 978-15-197921-8-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Čas krmení