Copyright © Jaroslava Černá, 2012

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

www.alpress.cz

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2012

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

První elektronické vydání

ISBN 978-80-7543-221-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-222-3 (mobi)

… Byla všech chudých máti, milovala vše dobré…

Nápis na Kunhutině náhrobním kameni

KAPITOLA 1

25. únor 1440,

hrad Konopiště

Sídlo pánů ze Šternberka se pomalu probouzelo do chladného mrazivého rána.

Šramot v ložnici probral mladou slečnu Kunhutu ze spánku, ale nebyl pro ni důvodem k tomu, aby otevřela oči. Naopak. Zachumlala se ještě více do kožešin, rozhodnutá zůstat v loži, dokud se pokoj po chladné noci nevyhřeje. S přivřenými víčky sledovala, jak se oheň rozhořel pod zručnýma rukama starého Jana. Když se po chvíli za topičem zavřely masivní dveře a krb oživlý nažloutlými plameny spokojeně praskal, konečně se slastně protáhla.

„Už aby přišlo jaro…“ zatoužila dívka tiše a v duchu si přála, aby ji chůva ještě nehnala z teplého lože a hlavně – aby jí nevypočítávala všechny její denní povinnosti.

Jako by ženu myšlenkami přivolala!

„Dítě drahé, Kunko, už ses probudila?“ Kunhutina chůva Otka strčila hlavu do dveří a s úsměvem plným pochopení kontrolovala, jestli mladá dáma už otevřela oči.

„Jsem vzhůru,“ zavolala dívka na chůvu. Jen tak se jí mohla ještě na chvíli zbavit. Než pomalá žena přinese džbán s vodou na ranní toaletu, ji ani nenapadne vystrčit z kožešin nos.

Kunhuta ještě nestačila položit hlavu zpět na polštář, když ji překvapivý zvuk z nádvoří hradu přinutil nastražit uši. Jasně slyšela přijíždět jezdce! Kopyta koně se od promrzlé země a kamenného dláždění odrážela v rychlém sledu a zněla tichým ránem jako zvony na věži malé hradní kaple. „Posel? Jezdec?“ Dívka rychle vyskočila z lože a bosá přeběhla k oknu. Aby otevřela okenice, musela se nahnout do hlubokého okna. Zahlédnout postavu muže na koni ani barvy na zástavě ale nestačila. Zvuk kopyt dozněl těsně pod jejím oknem a tam neviděla. Ještě zaslechla, jak si uštvané zvíře odfrklo, pak tlumené příkazy pro štolbu, a bylo ticho.

„Paní, máš rozum?“ ozvalo se jí za zády, až leknutím málem vyjekla.

„Chůvo! Vylekalas mě!“

„Dítě,“ změnila žena tón hlasu. „Hned zavři to okno! Vždyť venku znova přimrzlo. Pojď, radši se rychle oblékni, ať tě neroztřese zima. Kdyby ses roznemohla, to by mi pán dal.“

„Paní Otko,“ oslovila Kunhuta svou milovanou chůvu přísným hlasem. „Potřebuji rychle zjistit, co se na hradě děje. Aby teď, nad ránem dorazil posel jen tak? To je v tuto denní dobu velmi neobvyklé. Spíš bych řekla, že dříve přijde jaro, než aby jezdec k nám štval koně, když ještě neslezl z cest poslední sníh.“

„Přijel posel?“ Podivila se i chůva. „To se muselo stát jistě něco velmi závažného,“ dodala zamyšleně a sledovala, jak si její chráněnka zručně přetahuje přes hlavu nařasenou noční košili a přitom bojuje s dlouhými tmavými vlasy.

„Pospěš, chůvo, potřebuji se rychle upravit, musím vědět, jaké zprávy posel přivezl.“ Dívka zmateně hledala vhodné šaty, do kterých by se snadno a bez dlouhého šněrování navlékla.

„Dítě, uklidni se,“ konejšila ji chůva. „Je příliš brzy, pán ještě spí. Vždyť se doma po návratu z cest sotva ohřál. Snad ho nečekají další boje o moc v zemi.“ Žena s povzdechem pomáhala dívce do teplých šatů a pokoušela se jí zaplést vlasy do jednoduchého copu.

„To uděláme později…“ Kunhuta neměla stání. Pohodila hlavou, tiše vyběhla z ložnice a po točitých schodech v jedné z věží seběhla do přízemí hradu. Hned věděla, že se chůva zmýlila. Do chladné přijímací místnosti zrovna vstoupil její dvacetiletý strýc, nový dědic Konopiště, pan Zdeněk z šlechtického rodu Šternberků.

Takže pána příjezd jezdce také probudil, jistě je zvědavý na naléhavé zprávy, pomyslela si Kunhuta a zůstala za pootevřenými dveřmi, aby jí neuteklo ani slovo.

„Mluv! Co se děje? Neseš list?“ Ke Kunhutě dolehl hlas pana Zdeňka, ještě zastřený spánkem, ale plný naléhavosti.

„Pane… ne, nenesu list, ale poslal mě se vzkazem pro tebe urozený pán Hynek z Pirkštejna.“

V nastalé odmlce se posel zřejmě uklonil, domyslela si Kunhuta a naslouchala dále.

„Pane, vdova po králi Albrechtovi, královna Alžběta Habsburská, porodila dvacátého druhého dne tohoto měsíce syna Ladislava…“ neslo se jasně chladným vzduchem přijímací místnosti.

Kunhuta se při těch slovech znatelně zachvěla.

„Tak syna?!“ dolehl k ní radostný výkřik hradního pána.

„To znamená, že osiřelé trůny mají dědice!“ Zdeňkův hlas ztratil na razanci, jemné zachvění prozrazovalo spíše dojetí. „A taky to znamená, že i český trůn má naději na nového krále… ale bože můj, vždyť je to novorozeně! Jak dlouho potrvá, než bude dítě schopno ujmout se vlády, udržet žezlo a pořádek v českých zemích… to nás čeká věru ještě hodně dlouhá a těžká doba…“

Chvíli bylo ticho.

Kunhuta sotva dýchala. Narodil se nový král! A nikdo netuší, co to znamená zrovna pro ni, pro Kunhutu z rodu Šternberků. Nikdo, nikdo nemá ani ponětí, jak důležitou roli v budoucnosti země má sehrát právě ona a narozený král. Jak by to kdo mohl jen tušit! Své tajemství si nechala zatím jen pro sebe. Nikdo nesmí nic vědět, ať nemohou proti ní spřádat intriky a zabránit všemu, co se má stát. Osudu se nedá vyhnout a ona sama se své budoucnosti podřídí. Vždyť se na ni těší!

„Kunhuto?“ Přísný hlas paní Perchty ji probral z myšlenek. Paní na Konopišti a matka nového dědice hradu ji svým nenadálým příchodem zaskočila. „Co zde děláš? Neupravená a celá rozrušená… nasloucháš snad za dveřmi? To se na mladou dámu nesluší.“

„Odpusť, paní, probudil mě příjezd posla. Zvědavost mi nedala, ale naslouchat za dveřmi jsem nechtěla.“

„Jdi se upravit,“ napomenula ji paní Perchta přísně. „U stolu při jídle se stejně od pana Zdeňka všechno dozvíme,“ mávla nad ní hradní paní rukou a chystala se vstoupit do přijímací místnosti za synem. Ve dveřích se málem srazila s propuštěným poslem. Útrpně si promrzlého mladého muže prohlédla a hned ho poslala do místnosti pro služebnictvo k jídlu a odpočinku. Kunhuty už si naštěstí dál nevšímala, a tak se dívka odvážila ještě chvíli naslouchat.

„Nevím, matko,“ promluvil pan Zdeněk hned po pozdravu. „Ano, máme nového dědice trůnu, ale země nemohou tak dlouho zůstat bez schopného krále. Ne v této pohnuté době plné válek a bojů o moc. Země potřebuje pevnou ruku, rozhodného vladaře, a ne dítě.“

„Synu, královna vdova bude bojovat za zděděné trůny pro svého syna jako lvice, tím jsem si jistá, obzvlášť když má na své straně všeho schopnou matku.“

„Myslíš královnu Barboru, vdovu po Zikmundovi?“ Kunhuta postřehla při vyslovení jména ve Zdeňkově hlase těžko skrývaný obdiv a úctu.

„Bývalou královnu, drahý synu. Dnes už žije Barbora bez vlivu na svých vdovských statcích v Mělníku.“

Z tónu hlasu paní Perchty naopak čišelo pohrdání a spíš přání, aby dříve mocná žena úplně zmizela z politické scény.

Zdeněk matčinu poznámku nijak nekomentoval. Věděl své, stejně jako dívka naslouchající za dveřmi. O bývalé královně Barboře se vedlo na Konopišti a jistě po celé zemi tolik rozporuplných řečí… a že by byla bez vlivu? Když je léta milenkou vlivného muže, pana Hynka z Pirkštejna, přítele bývalého krále Zikmunda? A Hynkova moc v době bezvládí nezadržitelně stoupá. Možná teď, když se narodil nový král, všechno bude jinak… a Kunhuta se znova zachvěla. Uvidíme, co přinesou další dny… Dívka se s vševědoucím úsměvem vydala zpět do své ložnice. Už věděla dost. Její čas přijde.

KAPITOLA 2

„Bože můj, dítě, kde jsi tak dlouho? Komu myslíš, že paní Perchta vyhubuje? Snad tě neviděla v takovém stavu.“ Chůva spráskla ruce, když se Kunhuta konečně objevila ve své komnatě. Dívka si neuvědomila, že je celá rozrušená a že zpráva o narození nového krále a hnutí mysli jí rozpálily tváře do ruda.

„Dítě, ty máš snad horkost!“ Žena jí starostlivě položila dlaň na čelo. „Bože, celá hoříš. To je z toho běhání po chladných chodbách v mrazivém ránu.“

„Ne, moje drahá chůvo, to je ze zpráv, které jsem vyslechla.“ Kunhuta hrdě zvedla hlavu.

„Na ty jsem starostí o tvé zdraví zapomněla,“ přiznala žena a zvědavě visela pohledem na své chráněnce. Kunhuta v té chvíli nedokázala odolat svému vnitřnímu vítězství a rozhodla se chůvě svěřit.

„Paní Otko,“ oslovila ji slavnostně. „Slib mi, že budeš mlčet a že mi navždy zůstaneš věrná… za všech okolností,“ pronesla sebevědomě a musela se usmát, když viděla, jak je žena připravená hltat každé její slovo. „Svěřím ti velké tajemství… narodil se nový dědic českého trůnu!“

Chůvě se zamlžily na okamžik oči. „Bůh nám všem žehnej, ubohý pohrobek, nikdy nepozná vlastního otce.“ Najednou se ale zarazila. „Dítě, a jaké je to velké tajemství, vždyť zpráva o narození vladaře se roznese všemi zeměmi dřív, než přijdou první teplé dny.“

„Chůvo, nenarodil se jen budoucí král Ladislav, narodil se také…“ Kunhuta se na chvíli odmlčela, rozhlédla se, jestli jsou opravdu samy, a pak tiše, ale důrazně dodala: „… narodil se také můj budoucí manžel!“

Paní Otka zalapala po dechu a zmateně hledala vhodná slova. „Tak a dost, dítě drahé, ty máš opravdu horkost. Musíš na lože, přinesu ti uklidňující odvar z bylin.“ Chytila svou chráněnku za ruce. „Co sis to jen vzala do hlavy? Jak tě něco takového mohlo napadnout?“ Zírala na Kunhutu a hledala v ještě dětské tváři známky pomatení. Jenže dívka byla klidná, až moc klidná. „Říkala jsem, že ti prozradím tajemství,“ usmála se a dodala: „Vím to už dlouho, jen jsem netušila, kdo bude ten pravý král.“

„A proč Ladislav, narozený jako pohrobek, by si právě tebe měl zvolit za manželku?“ žasla chůva. Nedivila se věkovému rozdílu, to při domluvených sňatcích ve šlechtických a královských rodech nehrálo roli. Udivila ji jistota, s jakou čtrnáctiletá dívka mluví o svém budoucím manželovi. Než stačila jen pomyslet, že její malá Kunka se asi pomátla, dívka se usmála. „Všechno ti povím, chceš?“ Nečekala na odpověď, posunula se na loži, pokrčila kolena, objala je rukama a s rozzářeným pohledem upřeným někam do dálky začala vyprávět.

„Toho roku bylo velmi horké, suché léto…“

„Nebudeš chodit za hradby hradu, slyšíš?“ domlouvala přísně paní Perchta sedmiletému dítěti. Malá Kunhuta, které všichni přezdívali Kunka, neměla odvahu k hradní paní ani zvednout hlavu. Cítila se pořád tak sama.

„Musíš být paní Perchtě vděčná, že se tě ujala, že tě vychovává společně se svými dětmi,“ domlouvala neposlušné dívce i chůva Otka. Věděla, že jinak to být stejně nemůže. Dívenka je šlechtického rodu, matku nepoznala a její otec, pan Smil Holický ze Šternberka, se až do své smrti zdržoval na hradě jen pár dnů v roce. Dítě snad ani nepostřehlo, že je sirotek. Taková byla doba. Země zmítaná neustálými boji o moc a vítězství té pravé víry hladověla, muži v nesmyslných šarvátkách umírali.

Malou Kunhutu nezajímalo, zda zvítězí zastánci katolíků, radikálních či umírněných husitů, nerozuměla tomu, o co se znepřátelené strany přou. Byla přesvědčená, že Bůh je jen jeden a bydlí na nebi, někdy také v hradní kapli. Věděla, že k němu odešla matka i otec, a měla svou představu Boha ráda za to, že se o její rodiče někde v ráji postará. Více ji trápilo, co se dělo za hradbami konopišťského hradního sídla.

Hladoví a ubozí, kteří jiným páchli po nemocech a chudobě, ji přitahovali jako světlo loučí noční motýly.

„Co jsou ti lidé zač, chůvo? Proč chodí k bráně hradu a prosí o jídlo?“ vyzvídala dívenka, a i když dostávala odpovědi, nestačily jí. „Jak to, že se někdo narodí na hradě a je šlechtického původu jako já, a jiný žebrá v hadrech o chleba?“

„Nevím, moje malá, myslím, že Bůh to tak zařídil…“ odbyla ji žena.

Toho dne, kdy jí dokonce vyhubovala sama paní Perchta, přemohla Kunhuta svou zvědavost a nenahlížela branou za hradby, neprohlížela si špinavé děti sedící v prachu cesty. Rozhodla se, že je přestane litovat.

Odhodlání jí ale vydrželo jen do podvečera. Sledovala, jak se slábnoucí slunce blíží k hradbám, a věděla, že až za ně zapadne, začnou vrhat na nádvoří úlevné stíny. Nad hlavou se jí ozval křik krkavců. Zvedla pohled k páru černých ptáků a přemýšlela, kde asi hnízdí. Náhle zaslechla zvuk kol, vrzaly prašnou cestou hned za hradbami. Dívka nezaváhala. Musela vidět, kdo projíždí kolem jejich sídla, odkud a kam míří, protože ona sama ještě nikde nebyla. Vběhla do jedné ze strážních věží postavených přímo v hradbách, vystoupala po krátkých úzkých schodech a hned seběhla na druhou stranu.

Strážný u branky se na zvědavou dívenku s pochopením usmál. Bavil se při pohledu na vyjevený obličej dítěte, které snad poprvé v životě vidělo kolem hradu projíždět povozy kočovných lidí.

„Kam jedou?“ ptala se Kunhuta, aniž by odtrhla oči od vybledlých záplatovaných plachet a hubených koní.

„Nevím, milostslečno, snad za lepším živobytím někam k západní hranici, opravdu nevím. Já jen musím dohlédnout, aby zde nezastavili, nezdrželi se a neobtěžovali svou přítomností panstvo…“ Muž ještě nedokončil větu, když se najednou přímo před nimi jeden z vozů zakymácel, uvolněné přední levé kolo se zvrtlo a skončilo Kunhutě u nohou. Ozvalo se pár vylekaných výkřiků, vozy zastavily. Právě z toho bez kola vylézala s láteřením žena jako věchýtek. Malá, drobná, na bílých vlasech šátek s vybledlými květy. Sedla si u cesty a její pohled se setkal s očima dítěte.

Kunhuta nikdy tak ošklivou stařenu neviděla. Tvář měla vrásčitou a zbarvenou jako zahnívající jablka v hradním sklepení. Když ji k sobě přivolala kývnutím vyschlé ruky, dívka strachem z pohledu pichlavých očí sotva polkla.

„Když mi přineseš pecen chleba, řeknu ti, jaká tě čeká budoucnost,“ promluvila stařena se zvláštním, sotva srozumitelným přízvukem bezzubými ústy. Kunhuta na nic nečekala. Ve svém krátkém životě ještě nikdy neviděla tak ubohou starou a sešlou lidskou bytost. Kdyby mohla, sama by ji nakrmila. Hned se rozběhla do hradní kuchyně. Věděla, kde jsou zbytky chleba z bohatých stolů, věděla, že se drobí slepicím, nebo vozí hladovým do podhradí.

Než se strážný z věže domluvil s mužem na kozlíku, jak dlouhou dobu potřebují k opravě kola, byla dívka zpět. Velký pecen včerejšího tmavého chleba nesla ukrytý pod volnými šaty.

S rozpačitým úsměvem se sklonila k ženě a oběma rukama jí bochník podávala.

Žena po něm chňapla, levou rukou si ho položila do klína a pravou uchopila dívčinu ruku za křehké zápěstí. Chvíli hleděla do malé dlaně, pak zvedla oči a s úctou pronesla: „Provdáš se za budoucího krále, naše malá princezno…“ Pak znova sklonila hlavu k malé dlani, a když ji za okamžik prudce zvedla, nedokázala hned promluvit. „Už víš dost, dítě… a co jsem ti řekla, aby se splnilo, musí zůstat tvým tajemstvím.“

Kdyby Kunhuta dokázala tehdy více vnímat, postřehla by úlek, zachvění pevného stisku kostnaté ruky. Nedokázala.

Provdáš se za budoucího krále… copak potřebovala vědět více? Nevšímala si bolestného poznání v očích ženy ani povzdechu bezzubých úst.

Vysvobodila dlaň ze stařeniny ruky a jako ve snách se otočila k odchodu. Málem vrazila do strážného. Až teď se vylekala. Muž se tvářil rozzlobeně.

Rozběhla se ke vchodu do strážní věže a vydechla až za hradbami. Tlumené nadávky zůstaly za ní a za vysokou kamennou zdí.

„Ty stará čarodějnice!“ křičel na ženu strážný. „Kdo ti dal právo k takovým řečem? Proč lžeš tak malému dítěti? Copak nechápeš, co s nezkušenou dívkou může udělat vymyšlený blábol? Opravte si kolo a zmizte, než naděláte ještě více škody.“ Strážný soptil vzteky. Vždyť viděl, jak proroctví s malou slečnou zamávalo. Zůstala stát jako opařená. A to pořádně neslyšel, co jí ta stařena napovídala. Zaslechl pouze něco o princezně… a o tajemství.

„Nelhala jsem, nikdy nelžu,“ pronesla stará žena pevně. „Jen… tentokrát jsem neřekla všechno, nemohla jsem.“ Sklonila hlavu a zabrblala si pro sebe: „Co se má stát, stane se v pravý čas.“

Provdáš se za budoucího krále… znělo v hlavě sedmiletému děvčátku, Kunhutě z rodu Šternberků, když se pomalu vracela nádvořím k obytné části hradu. Mám tajemství a nikomu ho neprozradím. Pak se splní…

Kunhutin obličej, plný radostného očekávání jisté budoucnosti, zářil do ticha ložnice jako sluníčko. Paní Otka zaraženě mlčela, mezi zmatenými myšlenkami převládla jediná – obava o dívčino duševní zdraví.

„Tak teď znáš tajemství budoucí královny, milá chůvo. Ještě se divíš, že mě zprávy tak rozrušily? Když zemřel starý král Zikmund, tušila jsem, že i manžel jeho dcery Alžběty opustí brzy tento svět a stalo se! Král Albrecht je pět měsíců po smrti a hle – aniž to tušil, zanechal osiřelým trůnům následníka a mně budoucího manžela. Nikdo jiný to být nemůže… teď už mi rozumíš?“ Dojatá dívka se schoulila chůvě do náruče. Nepostřehla obavy a soucit ženy, která o ni odmalička pečovala a teď zoufale přemýšlela, jak se mohlo stát, že jí unikly dívčiny nejniternější touhy a představy? Kdyby jen tušila… dítěti by vymyšlenou pohádku vymluvila, ale téměř dospělé dívce… „Bože můj, dítě, co si s takovým tajemstvím počneme?“ Hladila Kunhutu po vlasech a netušila, jak se zachovat.

„Paní Otko,“ vymanila se jí dívka z náruče. „Nic! Bože chraň! Nic nesmíš prozradit, jako bych se ti nesvěřila. Slíbilas, že mi zůstaneš věrná, a já, až budu královnou, slibuji ti, že se mnou zůstaneš.“

Ze zamlžených chůviných očí skanuly úlevné slzy. Její Kunka má pravdu! Tajemství musí zůstat zachováno. Nikdo se nic nedozví, od ní tedy ne. A zamyšlené dospívající dívky si nikdo nevšimne, nikoho nezajímá, co se jí honí v hlavě. Cožpak nemá panstvo jiné, důležitější starosti než zmatenou mysl osiřelé příbuzné? „Budu mlčet jako hrob, moje malá princezničko,“ slíbila chůva.

KAPITOLA 3

Společně s teplými májovými dny přijíždělo na hrad čím dál více jezdců se zprávami a Zdeněk, pán na Konopišti a Šternberku, se tvářil den ode dne zachmuřeněji. Země, rozpolcená ve jménu husitské a katolické víry, pod povrchem zdánlivého klidu vřela a novorozený následník trůnu někde v Uhrách nebyl zárukou trvalejšího míru mezi znepřátelenými stranami.

„Špatně ses vyspal, synu?“ ptala se opatrně jednoho vlahého rána u jídla paní Perchta, když už se nemohla na Zdeňkovy nálady dívat.

„Nespal jsem vůbec, matko,“ dostalo se jí nevrlé odpovědi. „A myslím, že nejsem sám mezi urozenými této země, kdo špatně usíná a budí se starostmi o trůn a budoucnost.“ Muž ztichl a nechal si naložit na talíř plátky paštiky a sýra.

„Myslela jsem, že narozením nového krále se všechno vyřeší,“ odvážila se zasáhnout do debaty Kunhuta, která napětím u stolu nemohla pozřít ani sousto.

„Odkdy tebe, Kunko, zajímá, kdo sedí na trůnu?“ zavrčel Zdeněk, zatímco paní Perchta se na dívku přísně podívala. „Dítě, myslím, že by ses měla především zajímat o přípravu své výbavy a častěji držet v ruce vyšívací jehlu než vyzvídat, co se děje v zemi nebo za hradbami hradu.“

Kunhuta cítila, jak rudne. Netušila, že paní ví o každém jejím kroku a o jejím zájmu o chudinu v podhradí. „Snažím se, paní, plnit vždy všechny úkoly a na mou výbavu je, myslím, ještě dost času,“ pokusila se o mírný odpor.

„Také by ses neměla tolik krmit, ještě ti není patnáct, a už máš boky dospělé ženy,“ dodala paní Perchta s nechutí a dál si dívky nevšímala. Zato Zdeněk měl konečně jiné myšlenky. „Tobě bude, Kunko, patnáct? Jak rychle jsi vyrostla! Tak to se opravdu musíme poohlédnout po vhodném ženichovi.“ Usmál se na dívku a už v lepší náladě se konečně rozpovídal. „Nespal jsem, matko, protože jsem psal a rozesílal listy. Do několika dnů čekám odpovědi a pak tě jako paní na Konopišti a hostitelku požádám o přípravu slavnostní tabule. Rozhodl jsem se pozvat několik urozených vlivných lidí, kteří mají a budou mít co říct k bezvýchodné situaci v zemi. Musíme být zajedno, když se máme rozhodnout pro nového panovníka.“

„Ale přece se narodil nový král…“ Kunhuta nechápala, o čem bratranec mluví.

„To ano, narodil se dokonce dědic tří trůnů,“ pokýval Zdeněk hlavou. „Právem mu náleží koruna rakouská, uherská a také česká. Jenže je to dítě a ještě dlouho dítětem zůstane. A Čechy potřebují krále! Pevného a moudrého vladaře, který by dokázal v zemi udělat pořádek. Nemůžeme čekat, dokážeš to pochopit? Novorozeného Ladislava nezajímá nic jiného než plné prsy kojné.“

„Ale jednou…“ Kunhuta nedokázala dále mluvit. Nechtěla, aby ji zradil těžko skrývaný pláč.

„Eh…“ mávl Zdeněk rukou, „co bude jednou, má milá, to opravdu nebude tvá starost. Matka má pravdu, ty se provdáš za některého z urozených pánů na tvé úrovni a věř mi, péče o děti a hrad, na který se přivdáš, tě jistě zaměstnají…“ Zdeněk se zarazil a na krátký okamžik oněměl. Kunhuta vyskočila od stolu, až málem převrhla židli, a vyběhla z jídelny.

Nazlobeně vyskočila i paní Perchta. „To dítě nemá vychování!“

Zdeněk se rozesmál. „Nech ji, matko, to ji jistě tak rozrušily mé řeči o vdavkách a dětech. Máš pravdu, je načase dohodnout sňatek. Není sice žádná krasavice, ale je šlechtična a to je její nejlepší věno!“

20. květen 1440

„Nikam nepůjdu, chůvo,“ trucovala Kunhuta od rána. „Představ si, Zdeněk mi přikázal, ať se obléknu jako dospělá dívka. Hostina začne dříve, než je obvyklé, a já jsem přizvaná ke společné tabuli. Už v podvečer se hosté usadí ke stolu a jistě se bude mluvit jen o budoucím králi a povedou se politické debaty.“

Paní Otka se usmála. „Moje malá… Říkáš: nikam nepůjdu, ale zvědavostí jen hoříš. Pan Zdeněk má pravdu. Ty neforemné tmavé šaty pro dnešek odložíš a vykouzlíme z tebe mladou dámu, krásnou šlechtičnu, abys svou přítomností u stolu vyvolala na tvářích mužů zalíbení.“

„To vyvolám jako žena i tak! Vždyť podobného rokování se většinou účastní samí muži a já na sebe nechci upoutávat pozornost. Nechci, aby si mě někdo všiml,“ vysvětlovala dívka chůvě odhodlaně.

„Rozumím ti, Kunko, ale jak se tedy chceš dostat do společnosti, kde by ses mohla potkat s budoucím králem?“ Chůva věděla přesně, na jakou strunu zahrát, aby se dívka umoudřila. „Navíc na tobě vidím, že přání pana Zdeňka stejně poslechneš a hostiny se zúčastníš. Je to rozumné. Potřebuješ mít všechny podrobnosti z první ruky, vědět, co se chystá. A navíc…“ chůva ztlumila hlas, „ty přece nevíš, kdo se má stát budoucím králem, o tom v proroctví nebyla řeč, a kdo ví, co všechno se dnes navečer a v noci upeče. Víš, kolik přijede urozených pánů? Vlivných a důležitých při volbě krále?“

„Vím, chůvo a také vím, že máš pravdu. Dobrá, přijmu pozvání ke slavnostní hostině a rokování… a teď…“ rozzářil se jí pohled, „teď zavolej ještě alespoň dvě komorné. Pomohou mi vybrat vhodné slavnostní šaty, vymyslíme účes a vybereme vhodné šperky.“

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3