Přeložil:

MARTIN KÖNIG

James Swallow: Deus Ex™ – Černé světlo

Vydání první

Copyright © 2016 Square Enix, Ltd. & ® or TM where indicated.

Deus Ex, Deus Ex Universe, the Deus Ex Universe logo, Eidos-Montréal and the Eidos- Montréal logo are trademarks or registered trademarks of Square Enix Ltd. SQUARE ENIX and the SQUARE ENIX logo are registered trademarks of Square Enix Holdings Co., Ltd. All rights reserved. Used under authorization.

This translation of Deus Ex™ – Black Light, first published

in 2016, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd

of 144 Southwark Street, London SE1 OUP, England.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2036. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Deus Ex™ – Black Light

Český překlad © 2016 Martin König

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Odborný konzultant Marek Tvrdý

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu Bruno Gauthier Leblanc

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0437-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0438-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

James Swallow

DEUS EX

ČERNÉ SVĚTLO

(ukázka)

JEDNA

Zařízení 451, Aljaška,

Spojené státy americké

„Kolik si toho pamatujete?“

Byl to ženský hlas, opatrný a odměřený, se správným poměrem mateřského zájmu a autoritativní přísnosti.

Otevřel ústa, aby něco řekl, vyšlo z nich však jen suché zaskřehotání, jako když se trhá papír. Šlo to ztěžka, jako kdyby si vlastní hlas odvykl používat. Vzdal to a zkusil něco jiného. Zkusil se na ženina slova soustředit a zjistit, kde se v místnosti nachází.

„Nespěchejte,“ řekla mu – načež někomu jinému přikázala: „Dej mu vodu.“

Všechno kolem něj obklopoval nekonečně prázdný prostor, jakési rozmazané jasné světlo, které mu však neoslňovalo oči, a nebýt toho teplého a nehybného vzduchu, možná by uvěřil, že je někde v rozlehlé zmrzlé tundře, rozprostírající se až daleko k neviděnému obzoru. Na okrajích zorného pole se míhaly zlaté ikony, které pak jedna po druhé mizely dolů. Skoro už zvedl ruku, aby je setřel, jako by to byly dešťové kapky, co se mu zachytily na řasách, teprve pak si však vzpomněl, že se mu vlastně promítají přímo do syntetických sítnic.

Jako duch se před ním zjevila ruka i s paží, k níž náležela. Byla černá jako stín a prsty se trhaně pohybovaly. Pak ruka zase spadla a jemu došlo, že leží v posteli, na níž jej drží gravitace. Tou tundrou byl strop vysoko nad ním, na nějž by nedokázal dosáhnout, a po chvilce cítil, jak se díky nějakému mechanismu pod matrací postupně zvedá, až trup a postel svírají tupý úhel.

Do zorného pole mu vstoupili další duchové. Jenom takové obrysy postav lidí.

Při pohledu na cizí lidi sebou trhl, byla to slabá ozvěna reakce „bojovat nebo utéct“, spuštěné něčím, nač si nedokázal vzpomenout hned. Byl to takový vyhasínající uhlík nějaké jiné vzpomínky, která však vyhasla předtím, než ji stačil uchopit. Zůstaly po ní jen neklid a ostražitost.

Spustil se k němu robotický manipulátor s plastovou stlačitelnou lahví s čirou tekutinou a on se trochu předklonil, aby mu šel naproti, a nechal si hubičku vsunout mezi rty. Do vyprahlých úst mu vnikla trocha chladné čerstvé vody a na jazyku ucítil slabou chuť nějakého léčiva. Připadalo mu, jako by nepil celá staletí, a tak si to prosté potěšení užíval co nejdéle.

Tok tekutiny však potom narazil na jiný střípek vzpomínky. Najednou se topil ve slané ledové vodě, jejíž chlad mu plnil hrdlo i plíce a neskutečný tlak jej drtil jako prsty nějaké obří ruky. Dusil se a plival tekutinu, v šoku lapal po dechu a dávil se, až jej to předklánělo. Kabely senzorických disků, které měl na krku a na hrudi, se napínaly, až se některé úplně odtrhly a do kontrolních zařízení v čele postele odesílaly protichůdné signály.

Zasáhla jej přílivová vlna naprosté paniky, jejíž brutální a nezastavitelná síla zničila veškerou jeho obranu a v mžiku rozdrtila jeho vůli. Věděl, že to po něm jde smrt, věděl to i bez ptaní, protože už tím prošel, už tím prošel víc než jednou.

Poprvé to byla divoká směs ostří a ohně, která mu rvala kousky z těla i z ducha a která jednou a provždy změnila vše, čím byl. Tehdy to přežil. Taktak.

Podruhé to byl chlad a tlak, který hrozil, že jej rozdrtí v zapomnění a nic po něm nezbude.

Na něco z toho si teď vzpomínal. Ne na jasnou chronologii událostí, rozhodně si to nevybavoval vteřinu po vteřině, spíše jen takové navzájem nespojité záblesky akcí. Byly to jakési náhodné vzorce oslepujících a bolestných okamžiků, držících pohromadě jako perly na šňůrce.

Skřípot namáhaného kovu pod nárazem ohromného objemu polárního oceánu. Divoké výkřiky šílených a umírajících. Burácení jeho vzdalujícího se srdečního tepu. Tenké a ostré paprsky světla, pronikajícího sklovitou, převalující se vodou. A to úděsné vědomí, ta jistota, že tam zemře a že tomu nic nezabrání.

Měl by být mrtvý. Ta myšlenka v něm narůstala a byla ostrá a tvrdá jako diamant.

Jeho umělé oči se postupně přizpůsobovaly a místnost postupně získávala vyšší rozlišení a měnil se její barevný tón. Zavrtal se hluboko, hmátl až za strach a našel ocel, která jej nikdy neopustila. Uchopil ji a pevně se jí držel.

Další nádech sice byl drsný, ale kontrolovaný. Silou vůle se mu podařilo zmírnit přerývaný dech a soustředit se na zklidnění srdce, které bilo jako o závod. Když se srdeční tep zpomalil, blikající výstražná ikona v koutku zorného pole vybledla a nakonec už ani nebyla vidět. Na těle se mu perlily korálky potu a ztěžka polykal.

„Vzpomínám si na moře.“ Byla to první slova, která pronesl po mnoha měsících. „Na chlad.“

„Máte štěstí, že žijete,“ řekl jiný hlas. Tento byl mužský, se silným severozápadním přízvukem, ale ta žena předtím mluvila spíš jako z jihu. Tato fakta se mu v myšlenkách promítala naprosto automaticky, jak cosi, hluboce zakořeněné v mysli, okamžitě převádělo slova na data a na indicie.

Znovu zamrkal, teď už je viděl lépe. Žena byla průměrného vzrůstu, snědou tvář lemoval bílý šátek, muž byl bledý a unavený. Na sobě měli lékařské pláště a v rukou drželi digitální zápisníky. Ve výši ramen se vznášel malý monitor o velikosti míče a namodralými čočkami trpělivě snímal všechno v místnosti.

Žena na něj vyzkoušela nacvičený úsměv. „Když vás vytáhli z oceánu, klinicky jste byl po smrti. Ale díky kombinaci chladu a funkcím vašeho implantátu Ochránce jsme vás neztratili. Podařilo se nám vás z toho zase dostat.“

„Hodně ostatních takové štěstí nemělo,“ podotkl muž se zřetelným náznakem výčitky v hlase.

Posadil se tak, aby se zády opíral o matraci, odstrčil láhev a vůbec si nebyl jistý, jak na to reagovat. Myšlenky mu stále chaoticky vířily, a když zavřel oči, viděl jen vír neuspořádaných vzpomínek, které mu nedávaly žádný smysl, protože neměly řád ani posloupnost. Znovu se podíval na ruce a na paže. Byly úplně stejné, jako uhel černé syntetické konstrukce, končící mu u ramenního kloubu. Kdysi bývaly hladké a lesklé, nyní však byly poškrábané a poďobané povrchovými poškozeními. Snažil se vzpomenout si na dobu, kdy je ještě neměl, prozatím však měl v mozku jakýsi prázdný prostor, v němž kdysi jakési vzpomínky na maso a kosti snad mohly existovat.

Dotkl se holého hrudníku, i na něm objevil zacelené jizvy, ani s nimi si však nedokázal nic spojit. Tu část svého těla, která byla z živého masa, vnímal stejně jako tu umělou z kovu a plastu.

„Není tu ještě něco?“ zeptala se žena. „Něco dalšího, co si pamatujete?“

„Darrow.“ To jméno spontánně vyplulo na povrch jeho vědomí a zůstalo tam.

Oba lékaři na sebe pohlédli a pak mezi nimi proběhla tichá komunikace. „Vy víte, kdo to je?“ zeptala se.

„Zemřel tam nahoře.“ Zeď za nimi nabyla ostřejších kontur a najednou bylo jasné, že se dívá z okna na zasněženou krajinu. To, jak kolem sebe neviděl téměř žádné barvy – místnost i lidé před ním byli bílí –, v něm spustilo další střípek vzpomínky na to, že byl i v jiné bílé místnosti. Někdo v ní tehdy pro něj byl důležitý. Ta vzpomínka s sebou přinesla hořké bodnutí emocí, které nedokázal nijak analyzovat. Zavrtěl hlavou a vytlačil ten okamžik z mysli.

„Můžete nám něco říct?“

„Jmenuji se Adam Jensen,“ odsekl, aby tu otázku zkrátil, protože byl opravdu hodně netrpělivý. „Vzpomínám si, kdo jsem. Ale nedokážu si vzpomenout, kde sakra jsem.“

Během dne se oba lékaři – žena se jmenovala Rafiková a muž McFadden – shodli na tom, že je natolik při vědomí, aby mohl být z intenzivní péče přemístěn na běžné oddělení. Sice mu je popisovali jako místo, kde se uzdraví, nevypadalo to tam však jako v žádné nemocnici, v níž kdy byl.

Rafiková mu řekla, že kdysi byl policejním důstojníkem, a s přibývajícími dny si vzpomínal na další a další útržky ze svého života.

To místo mu připomnělo zabezpečené oddělení, kam jako policista posílal psychicky nestabilní zločince – ne úplně vězení, spíš něco jako psychiatrická léčebna. To, co to vypovídalo o tom, jak jej vnímají oba lékaři, mu bylo nepříjemné.

Když se jich zeptal, jestli nemá nějaké příbuzné, s nimiž by si mohl promluvit, řekli mu, že v záznamech žádné nemají – ale že si může zavolat, kamkoli bude chtít. Díky instinktivní reakci, která mu zničehonic naskočila, zalhal. Řekl jim, že si nevzpomíná na žádné kontakty, nebyla to však pravda. Jen nechtěl, aby naslouchali jakékoli komunikaci, kterou by vedl. Co se týkalo jeho infolinkového implantátu, ten zůstával rezolutně vypnutý, protože byl nepochybně zakázán spolu se vším, co by mu mohlo působit nepříjemnosti.

Zařízení 451 tvořila sada prefabrikovaných modulů, smontovaných do nevzhledného kompletu s hranatými tvary a zasazených do řídce obydlené krajiny Kenajského poloostrova. Po dvou desetiletích neomezeného průmyslového využívání a nekontrolovatelného znečišťování se tato část Aljašky změnila z hustě zalesněného koberce jen v pustý stín své bývalé krásy, v holou pláň s polomrtvými zákrsky pokrytou šedým špinavým sněhem. Protože to bylo tak odlehlé a řídce osídlené místo, Světová zdravotnická organizace si je vybrala jako jedno z tuctu lokací pro místa, jako je 451. Říkali jim „rehabilitační kliniky“, když však Jensen došel až na konec všech chodeb a ke všem vysokým plotům, zjistil, že jej napadají spousty jiných, mnohem nepříjemnějších způsobů, jak zařízení popsat.

Byli tam lidé všech etnik, všech společenských vrstev, širokého spektra věkových kategorií a nejrůznějších původů. Existoval mezi nimi jen jediný společný jmenovatel: všichni měli nějaká vylepšení, ať už to byly náhradní končetiny, kyberoptika nebo nervové implantáty.

Pokud by měl obyvatele kliniky nějak charakterizovat, nazval by to jakýmsi typem nuceně sestavené komunity zoufalců, jaké vídáme v chudinských čtvrtích a na předměstích nebo v uprchlických táborech po přírodních katastrofách v Kansasu a v povodňových zónách na Floridě. Ostatní „rehabové“ – nikdo jim nikdy neříkal pacienti nebo chovanci – se od něj zpočátku drželi stranou a nechávali jej v prostorné jídelně jíst samotného, nebo se mnoho hodin mlčky a v šeru procházet po areálu.

Tak mu to připadalo v pořádku. Potřeboval prostor a čas, aby si všechno urovnal v hlavě. Aby si pospojoval všechno, nač si dokázal vzpomenout. Z větší části to přicházelo pomalu, sem tam jenom maličké střípky vzpomínek. Bylo to zvláštní vzpomínání. Jensen se sám, kousek po kousku dával znovu dohromady. McFadden mu přímo řekl, že byl v komatózním stavu celé měsíce a že on osobně nikdy nečekal, že by se Jensen mohl zotavit. Člověk nedokáže smrt oklamat dvakrát, prohlásil doktor.

„Tak to se pletete,“ pronesl Jensen nahlas, když si vybavil svou odpověď. Dech se mu změnil v obláček bílé páry a rozptýlil se ve vzduchu.

„Co to povídáte?“

Otočil se a viděl svým směrem někoho přicházet. Někoho v teniskách, které byly na toto chladné podnebí příliš tenké a které na námrazou pokrytém asfaltu křupaly. Uviděl statného muže s kulatým obličejem a s takovým tím hlubokým opálením, které pokožka získá jen při celoživotní práci venku. Měl strniště zanedbaných vousů a plešatou, lehce nesouměrnou hlavu. Jensen byl vyšší než nově příchozí, a když se mu podíval do očí, viděl, že muž má přirozené zorničky. Jasně v nich viděl zvědavost, ale také ostražitost.

„Nic důležitého,“ řekl mu Jensen. „Jenom jsem přemýšlel nahlas.“

„Jen se neupejpej.“ Muž došel až k plotu a položil na něj obě ruce. Stejně jako Jensen, i on měl tělo od ramen po konečky prstů mechanické. Ovšem zatímco Jensen měl kybernetické paže v elegantním atletickém designu, mužovy implantáty vypadaly spíš jako těžké rukávce z poškrábaného kovu a podobaly se nějakému konstrukčnímu vozidlu, zmenšenému na velikost člověka. Tlustýma rukama s palcem na obou stranách navíc se zahákl za dráty a držel se drátěných ok plotu. Kovová bariéra pod jeho sevřením slyšitelně zaskřípala. „No to je výhled,“ dodal.

„Bez plotu by to bylo lepší,“ odpověděl Jensen.

„To už jsem taky slyšel,“ odpověděl muž roztrpčeně, ale potom se otočil a nabídl mu ruku, jako kdyby jeho odpověď byla správným řešením některé z nevyslovených otázek. „Lidi mi říkají Stacks. A ty budeš Jensen, je tak?“

Jeho gesto přijal. „Ty mě znáš?“

Stacks pokývl hlavou směrem ke klinice, kde se zastavili dva zřízenci v těžkých parkách, aby na ně dohlíželi, a nad hlavami jim líně kroužil další monitorovací dron. „Slyšel jsem, jak tě oslovují.“

Jensen si ošetřovatele prohlížel. Viděl omračovací obušky, které měli v rukou, a paralyzéry Buzzkill v pouzdrech. K čemu WHO[1] v zařízení pro léčbu lidí potřebuje ozbrojené stráže, to byla otázka, na niž nikdo neměl dobrou odpověď. Na druhou stranu ale nikdo z tamních ošetřovatelů neměl žádná viditelná vylepšení. To, že kolem sebe měli tolik lidí s implantáty, je určitě muselo znervózňovat. Zahleděl se jinam. „Západní pobřeží, že? Odtamtud pocházíš?“

1 World Health Organization, Světová zdravotnická organizace. Poznámka překladatele.

Druhý muž se krátce pousmál. „Trefa. Tos poznal podle toho, jak mluvím?“ Na Jensenovu odpověď ani nečekal. „Ano, od Seattlu. Žil jsem tam celý život, dokud…“ Po tváři mu přeběhl stín. „No, vždyť víš. Dělal jsem výškové práce. Výškové budovy a tohle všechno. Co ty?“

„Já jsem byl policajt.“

Stacks znovu přikývl. „Myslel jsem si to. Vypadáš na to.“ Odmlčel se, zjevně proto, aby si promyslel další slova. „Lidi se diví. Předtím tě tu neviděli a potom jsi najednou tady. Pořád se ptají.“

„Nech mě hádat. Ty sis vytáhl krátkou slámku. Běž si s tím novým promluvit.“

„Něco na ten způsob,“ uchechtl se a pokračoval: „Většina z nás už tu nějakou chvíli je. Ono by to mělo být tak, že když mají lidi štěstí, hodně se tu střídají… Ale zase tak moc čerstvých tváří sem nepřichází, jestli víš, co myslím…?“

„To fakt nevím,“ řekl Jensen a upřeně jej pozoroval. „Jak jsem řekl, jsem tu nový.“

Stacks si jej zvědavě prohlížel. „No, ne tak docela. Myslel jsem to tak, jako že už tady nějakou chvíli jsi, ale byls u ledu, chápeš? Na komatózním je takových lidí spousta. Nikdy se neprobudí. Ne jako ty. Říkáme jim Šípkové Růženky.“

„McFadden mi řekl, že jsem měl štěstí.“ Jensenovi se kolem ramen přehnal poryv studeného větru. Klinika mu poskytla tenkou bundu z armádních přebytků a on si ji teď zapnul těsněji. „Ale mně to tak vlastně ani nepřipadá.“

Když Stacks znovu promluvil, už to bylo jiným tónem. „Povídají si o tobě a o ostatních spáčích. Říkají, žes tam byl, uprostřed toho všeho, co se stalo. Přímo v centru dění, tam nahoře v Arktidě. Je to tak?“

Slaná ledová voda a drtivý tlak. Při té vzpomínce. „Panchaea.“ Jensen to jméno vyslovil bez přemýšlení. Bylo to, jako kdyby tím, že je pronesl nahlas, otevřel další stavidlo v paměti. Před očima se mu rozvířily zmatené představy, jimž všem dominovala vidina díry v oceánu, nekonečné černé studny, vedoucí do nicoty. Zkusil ten okamžik vytřást. „Jo. Byl jsem tam.“

Stacksovi ztuhla čelist. „Byl jsi toho součástí?“

„Ne.“ Odpověď to byla stejně lživá, jako byla pravdivá. Jensen pozvedl mechanickou ruku. „Součástí toho jsme byli všichni, ne?“

„Jo. To je vlastně pravda.“ Ponurý výraz v očích druhého muže zmizel. „Já… jsem ten den přišel o ženu a dceru.“

„To je mi líto.“

Stacks ze sebe vyrazil takový prázdný povzdech, který jako by přicházel z velké dálky. „To mně taky.“

Jensen změnil téma. „Jak dlouho už tu jsi?“

„Od chvíle, kdy se to stalo.“ Stacks se pustil plotu a odstoupil od něj. Jensen viděl, jak si ošetřovatelé zřetelně oddechli. „Přišel jsem o hodně. Jako tady.“ Kovovým prstem si poklepal na spánek. „Vím, že dát to do pořádku chce svůj čas. Ale myslel jsem, že touhle dobou už budu v cajku.“ Střelil pohledem po obou strážných a nevesele se na ně usmál. „Bojí se, že udělám něco šíleného. Třeba, že bych v tomhle plotě vyrval díru a zdrhnul.“

„A mají pravdu?“ Jensen zvedl pohled, protože na něj spadly první kapky špinavého deště.

Když Stacks odpověděl, znělo to, jako by na ramenou nesl tíhu celého světa. „Jednoho dne to možná udělám.“ Pak vykročil. „Pojďme. Je tu zatraceně velká zima, chlape.“

Když jej však Jensen následoval dovnitř, viděl, že se k těm dvěma předchozím připojil ještě třetí strážný. Takový vážně se tvářící muž s datovým monoklem, jímž pozemek skenoval, dokud nenašel Jensena. „Vy,“ zavolal zvučným hlasem. „Máte návštěvu.“

Jensenovi ztuhla čelist. Kdo ví, že jsem tady?

„Nedělej si falešné naděje.“ Všiml si, že se na něj Stacks dívá zachmuřeně. „Věř mi, že to není ta, jakou by sis přál,“ řekl, když v jeho pohledu vyčetl otázku. „To ani zdaleka.“

Jensena zavedli do části kliniky, v níž nikdy předtím nebyl. Nacházela se pod zemí, kam denní světlo nedosáhlo a kde v bledém světle zářivky všechno vypadalo jako pokryté vrstvou špinavého průhledného plastu.

Strážný otevřel dveře a Jensen vstoupil do komory, již dokázal popsat jen jako výslechovou místnost. Nad kovovým stolem, přišroubovaným k podlaze, uprostřed stropu za pancéřovým sklem visel shluk měřicích přístrojů. Na jeho straně stolu stála kovová židle. Na druhé straně byla stejná, jen na ní seděla hubená žena střední postavy v nevýrazné černé bundě a kalhotách. Byla natolik zabraná do něčeho na zářícím displeji digitálního přístroje, že když vstoupil, ani nezvedla hlavu. Studené světlo z displeje se odráželo od mléčně bledé tváře, lemované krátkými obarvenými rezavými vlasy. Všiml si všeříkajících kožních stop po neurálních implantátech a viděl, že pravou ruku – stejně křehkou a s dlouhými prsty, jaké mělo její organické dvojče – má z kartáčované oceli. Když Jensenovy zakořeněné instinkty policisty zaregistrovaly její chování i oblečení, v mozku se mu rozblikala slova vládní agent.

Aniž by čekal na pozvání, usedl na prázdnou židli a poškrábal se na neupraveném strništi na bradě. Žena po něm střelila pohledem, aby si jej prohlédla, a potom se zase vrátila k digitálnímu zápisníku. Ticho mezi nimi se protahovalo a Jensen začal znechuceně krčit rty. Bobřík mlčení byl jednou z prvních vyšetřovacích technik, které se policisté na akademii učili. Už jen pouhá skutečnost, že nic neříkají, může podezřelého někdy přinutit zaplnit tu prázdnotu slovy a možná se při tom i sám usvědčí.

Na něj to ale bylo příliš amatérské a neměl na to náladu. Naklonil se nad stolem a upřel na ženu pevný pohled. „Jestli mě chcete nechat čekat,“ začal, „možná bych si dal šálek kávy.“

Přelétl jí po tváři náznak… úšklebku? Zmizelo to dřív, než se mohl ujistit, a žena jen jedním z těch dlouhých prstů přejela po displeji zápisníku. Zpod stolní desky se ozvalo pronikavé bzučení a pak mu pravá paže bez varování udeřila do stolu a pevně se k němu přimkla, jako by ji na místě držela něčí neviditelná ruka.

Kolem paže měl takový silný ocelový náramek. Byl tam, když se probudil na pooperačním pokoji, a doktorka Rafiková mu tvrdila, že je to jen zdravotní monitorovací jednotka, s jejíž pomocí budou sledovat jeho stav. Jensen jí to nesežral ani na vteřinu, a obzvlášť ne po tom, kdy stejný viděl na Stacksovi a na všech ostatních obyvatelích čtyři-pět-jedničky, že by to ale mohlo fungovat jako skutečné pouto, to ho nenapadlo. Někde ve stole musel být zabudovaný generátor elektromagnetického pole, které mu ruku drželo na místě. Všiml si, že žena sedí přesně dost daleko na to, aby byla mimo dosah jeho jediné volné ruky.

„Všechny vaše útočné systémy byly po počátečním zotavení zakázány,“ řekla, čímž potvrdila jeho dřívější podezření. Podle přízvuku pocházela odněkud z centrální Ameriky, jinak ale záměrně neprozrazovala víc. Odložila digitální zápisník na stůl, z kapsy vytáhla pouzdro a rozevřela je před ním tak, aby viděl odznak i služební průkaz. Během toho si Jensen všiml matně černé pažby pistole v podpažním pouzdře. „Jsem agentka Jenna Thorneová z Oddělení vnitřní bezpečnosti.“

„Federální ochranná služba,“ četl informace na digitální identifikační kartě. „Myslel jsem si, že tady děláte jenom ochranku.“

Vrátila pouzdro do kapsy. „V několika posledních letech byl náš mandát značně rozšířen.“

„Fajn…,“ pokývl k náramku. „Čekáte snad ode mě nějaké potíže, agentko Thorneová?“

„To je součást mé práce.“ Podívala se na shluk monitorů a Jensen si všiml, že rotují tak, aby poskytly jiný úhel kamery, která jej snímala shora.

Přinutil se uklidnit. Jestli si tahle žena chce hrát na tajemnou, v pořádku. Má informace, které chtěl znát, a naopak to byla pravda také.

„Víte, proč jste tady?“

„Lidi říkají, že proto, že mám štěstí.“

Thorneová pokračovala, jako by nic neřekl. „Zařízení 451 je součástí sítě lékařských klinik, založených s cílem pomoci obětem augmentačního incidentu s opětovným začleněním do společnosti.“

Jensen mimoděk přimhouřil oči. „Takhle vy tomu říkáte? Incident?“

„Když nějakou věc pojmenujete, máte ji ve své moci, pane Jensene,“ vysvětlovala Thorneová. „Devátého jedenáctý. Zemětřesení Vilama. Kočičí pětka. Incident. Dejte tomu jméno, a můžete to uložit do krabice, zavřít to v ní. Je to důležitý překlenovací mechanismus. Pomáhá lidem začít znovu.“

„Podle mých zkušeností je k tomu potřeba mnohem víc než jenom tohle.“

Přikývla. „A vy máte zkušenosti, že ano? V osobních záznamech máte lidských katastrof víc než dost. Ta situace v Mexické čtvrti, když jste byl u detroitského SWAT, ten teroristický útok na Sarif Industries –“

„To nebyli teroristi,“ opravil ji, ale pak se zarazil. Nevědomky jí nabídl zahájení, ale teď se stáhl, aby zkusil jiný přístup. „Chováte se, jako byste toho o mně hodně věděla. Možná mi s něčím můžete pomoct.“ Poklepal si prstem na čelo. „Třeba s tím, kde jsem poslední rok byl.“

Thorneová rozpřáhla ruce. „Tady, pane Jensene. Byl jste tady, a jak jsem pochopila, pomalu jste se probíral z kómatu, ve kterém jste byl, když vás našli v Arktickém oceánu.“ Naklonila se k němu. „To, co zajímá mě, je, kde jste byl předtím, než jste si šel zaplavat. Co jste dělal v zařízení Panchaea a jakou roli jste sehrál při jeho zhroucení.“

„Nevzpomínám si.“ Ale pravda to nebyla, oba to věděli.

Panchaea byla postavena v rámci experimentálního programu na modifikaci počasí, byla stěžejním kamenem procesu, který se měl pokusit zvrátit plíživý vývoj globálního oteplování. Jednalo se o rozsáhlý komplex, vyrůstající z mořského dna a sestávající z vrstev komplexních systémů na využití kontroly mořských proudů, osévání oceánů železnými pilinami a desítek jiných metod, které měly vrátit čas a zabránit tání polárního ledovce.

To celé samozřejmě byla jen zástěrka. Jensen nepochyboval o tom, že důvody pro vybudování Panchaey byly upřímné, stejně jako lidé, jejichž vize stavbu umožnily. Pak ale přišli další, kteří se tohoto ideálu zmocnili a využili jej jako zástěrky pro něco nekalého.

Jeho osobní výprava za tím, aby se dozvěděl pravdu o útoku na Sarif – o tom útoku, při němž málem zemřel –, došla naplnění v posledních měsících roku 2027, kdy se k té díře v oceánu vypravil a zjistil, co tam dole opravdu číhá. Myslící stroje, využívající unesených lidských bytostí k tomu, aby pracovaly jako součásti strojů, obyčejná zařízení pro bezcitnou, tajnou mocenskou skupinu, po celá staletí číhající ve stínu lidské civilizace.

A s tím vším i plody jednoho plánu, vymyšleného jistým zahořklým géniem, jenž byl odmítnut svým největším objevem. Frankensteinem, chystajícím se zabít své monstrum. Daidalem, odhodlaným utrhnout si křídla.

„Byl jste při tom, když Hugh Darrow zemřel?“ položila Thorneová otázku jasnou a ostrou jako skalpel.

„Nevzpomínám si,“ opakoval. Ale byl tam. Protože tam byl a to, co Darrow vytvořil, viděl z první ruky.

Darrow byl mužem, jehož celý svět kdysi nazýval otcem technologie lidské augmentace, avšak trpěl vzácnou genetickou poruchou, která mu navždy zabránila v tom, aby své výtvory vyzkoušel sám. Svým plánem pak vyrazil dech všem – ať už, co se týče rozsahu, nebo čirou hrůzou. Tento vědec vymyslel způsob, jak se najednou dostat téměř ke každému člověku s augmentacemi na planetě, a to prostřednictvím tajně implantovaných biočipů, které spouštějí katastrofickou neurochemickou nerovnováhu – uměle vyvolanou psychózu. Najednou jim reflexy pro boj nebo útěk stimuloval daleko za hranice únosnosti a postižení se ztratili v mlze dočasného šílenství. Dokud je plně ovládalo, rozsévali kolem sebe smrt a zkázu, vypalovali města, ničili životy a do společnosti zařezávali hlubokou ránu se zjizvenými okraji. Darrow chtěl světu ukázat, že jeho výtvory jsou nebezpečným omylem, jichž se lidé musí obávat – za tím vším se však skrývala potlačovaná zloba za to, že na něj zapomněli… a cenu za to pořád platily miliony dalších.

Z důvodů, jimiž si dosud nebyl zcela jistý, toho byl Jensen ušetřen, ale lidé jako Stacks, ostatní v Zařízení 451 i kdekoli jinde si mor šílenství vytrpěli naplno. Darrowův plán byl sice zmařen, oni však trpěli stále.

Ještě horší bylo, že na svobodě stále byli lidé, kteří stáli za Darrowem – ti, kteří chtěli jeho mechanismu využít ke kontrole, nikoli ke zničení augmentovaných… Pořád tu někde byli.

„Po incidentu, když už byla veškerá škoda napáchána, bylo zničení Panchaey nevyhnutelné… Existuje však důkaz, že jste byl v samém středu tohoto zařízení těsně před tím, než se jeho systémy strukturální ochrany definitivně zhroutily.“ Thorneová naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si jej prohlížela prázdnýma, jakoby panenkovskýma, kyberoptickýma očima. „Co jste tam viděl? Jak jste se dostal ven, když bylo ovládání zatopení mimo provoz?“

„Já si –“

„Nevzpomínáte si, ano, tohle opakujete pořád dokola,“ skočila mu do řeči Thorneová. „Darrow byl šílený. Dostal, co zasloužil – po tom, co se stalo, to nebude zpochybňovat nikdo na světě. Ale ztráta Panchaey… Kolem toho existuje mnoho nevyřešených otázek. Spousta odpovědnosti, až dosud nikomu nepřiřazené. Rozumíte mi?“

„Šel jsem tam, abych ho zastavil.“ Hned, když mu ta slova vyklouzla z úst, Jensen svého přiznání zalitoval. „A málem jsem kvůli tomu umřel. To je všechno, co vám musím říct.“

„Opravdu?“ Thorneová pozvedla obočí. „Takže teď, když Darrow spočívá někde na dně moře, bychom všichni prostě jen tak měli jít dál? Tohle si myslíte?“

Zavrtěl se na židli, a když ruka zůstala pevně na svém místě na stole, zamračil se. „To vy jste ta, kdo tady mluvil o překlenutí. O novém začátku.“

„Na to potřebujeme vědět, kdo Darrowovi dal prostředky k tomu, aby to spáchal. Ten muž mohl být miliardářem, ale prostředky neměl neomezené.“

Jensen se soustředil na to, aby zachoval neutrální pokerovou tvář, nebylo to však snadné. Útržky vzpomínek se mu z hlubin paměti vynořily vždy, když to čekal nejméně, a někdy je spustilo určité slovo, zvuk nebo pach. Když Thorneová mluvila o Panchaee, do povědomí se mu začaly protlačovat věci, které by raději zapomněl, až nakonec byly už zcela kompletní a skutečné.

Zpočátku v sobě cítil jen takový ten bezcílný hněv. Vztek, zacílený na nějaké duchy, které nedokázal pojmenovat, ani je neviděl. S každým dalším dnem a s každou hodinou se mu však před očima stále více zaostřovali.

Ilumináti. To slovo samo o sobě je staré, zatížené protichůdnými významy, dvojsmysly a fantazií. Byl to takový všeobjímající termín. Evokoval obrazy kabal plných starců, kteří chtěli ovládnout svět, samozvaných elit, vládnoucích podřízeným masám prostřednictvím lsti a síly. Několik desetiletí senzacechtivých fikcí a polopravd se zdáli být spíše legendou než realitou. Jen takovým strašidelným příběhem, šílenou konspirační teorií pro důvěřivé.

Jenomže ta fikce byla faktem, to Jensen zjistil díky krvavému příkladu hned po útoku na společnost Sarif Industries a ve dnech, které následovaly. Zatímco účast Hugha Darrowa v komplexním schématu plánů iluminátů byla nakonec zastavena, ti loutkáři, kteří tahali za jeho nitky, bez obvinění a bez trestu zmizeli ve stínech.

„Někdo mu musel pomáhat,“ řekla Thorneová. „Nějací nebezpeční spojenci. Lidé, které je nutno postavit před soud.“

Ti mají své agenty všude, zazněl mu kdesi vzadu v mysli varovný hlas. „Tak to asi bude práce jako stvořená pro vás,“ řekl po chvilce.

Pravdou bylo, že Adam Jensen zůstal po útoku na SI naživu díky tomu, že věřil svým základním instinktům. A tyto instinkty mu teď říkaly, že Jenna Thorneová není tím, komu by se mohl svěřovat.

„Řekněte mi, co víte.“ Thorneová každé slovo formulovala chladně a pevně. „Jinak si budu myslet, že něco skrýváte, pane Jensene. A to potom bude potřeba vzít v úvahu otázky viny.“

V ovzduší místnosti ucítil něco divného, byl to takový náhlý pocit, ze kterého mu naskákala husí kůže na zadní straně krku. Thorneová se jej snažila obelstít. Ty kybernetické oči nebyly jediným vylepšením jejího těla, které zapojila, aby dokázala vyčíst jeho úmysly. Jensen by se vsadil, že agentka byla vylepšena i o zlepšovač sociální interakce, takový zákeřný kousek technologie, který uživateli umožňuje v reálném čase získávat data během rozhovoru a manipulovat s nimi, nebo je dokonce prostřednictvím řízeného uvolňování feromonů vynutit. Na to jí ale nehodlá naletět.

„Můžete si sakra myslet, co se vám zachce,“ opáčil, protože už mu docházela trpělivost. „Ale teď, když mi nepomáháte zaplnit ty mezery v paměti, nebo když mě odsud nechcete pustit, proč bych s váma měl ještě mluvit, sakra?“ Vyzývavě se opřel. „Já myslím, že tady jsem skončil.“

Zdálo se, že Thorneová má na jazyku nějaké ostré odseknutí, včas se ale vzpamatovala a začala znovu. „Protentokrát,“ oznámila a znovu poklepala na digitální panel.

Bzučení pod stolem náhle ustalo a uvolněná Jensenova paže se prudce vymrštila vzhůru. Zašklebil se a protáhl si umělé svaly.

„Protentokrát jsme skončili,“ zopakovala a opustila místnost.

Jensen si říkal, že to dělá jenom proto, aby si udržel jasnou mysl, aby se ze svých dávno naučených dovedností pokusil něco vykouzlit, ale po dalším jednom nebo dvou dnech procházení se po pozemku Zařízení 451 už začínal vymýšlet plán útěku. Nebude to jednoduché. V areálu bylo několik oblastí, do nichž měli rehabové vstup zakázán, a v tuto chvíli měl jen hrubé odhady toho, kolik strážných a jaké bezpečnostní systémy tam mají.

A pak tu ještě byl ten náramek. Během procházky si zařízení prohlížel a přejížděl po něm prstem. Neměl nejmenší pochybnosti o tom, že přesně v ten okamžik vysílá jeho přesnou polohu a že pokud nenajde nějaký způsob, jak jeho signál zkreslit nebo ten krám úplně odstranit, by jakýkoli pokus o opuštění Zařízení 451 byl jen plýtváním silami.

Nikdo jim neřekl, že jsou vězni, absence otevřených dveří a nic dobrého nevěštící odlehlost tohoto místa však mluvily jasně. Doktor McFadden řekl něco v tom smyslu, jako že tato klinika je od světa izolována z důvodu „bezpečnosti“, ale Jensen nepřestal přemýšlet nad tím, čí přesně bezpečnost mohl mít na mysli. Nemusel nijak dlouho přemýšlet, než mu došlo, že všichni lidé za tímto plotem, všichni ve vnějším světě, ti, kteří nejsou nijak vylepšení, se bojí těch, kteří jsou. A to celé kvůli incidentu, „Augokalypse“.

Table of Contents

copyright

titul

JEDNA