Jan Cimický: Téměř jasný případ

Vydání první

Copyright © 2016 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2043. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0458-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0459-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Jan Cimický

TÉMĚŘ JASNÝ PŘÍPAD

1

Na bílé sněhové peřině to vypadalo jako ostnaté cizokrajné zvíře. Dikobraz s mnoha vztyčenými ostny. Pomalu padal soumrak.

Když Petr Maryška přišel blíž, okamžitě pochopil, že ta zraková iluze má zcela jinou tvář. Na zmrzlé zemi leželo mužské tělo, poseté asi dvaceti sportovními šipkami, které trčely z holého prokřehlého trupu. Ležící muž byl do půl těla nahý, promodralý, a vedle něho ležela na sněhu sportovní kabela s jedinou opuštěnou šipkou. Ve sněhu se rozpíjelo několik červených skvrn, jak krev stékala z mnohočetných povrchových ran.

Petr Maryška do svých čtyřiceti let nikdy neviděl mrtvého. Ani v tu chvíli nevěděl, co udělat, byl v šoku, proto jen strnule stál a nechápavě hleděl na ten podivný objekt, který se nehýbal a připomínal nějakou extravaganci moderního výtvarníka a sochaře. Jenže to nebylo umělecké dílo! A Petr Maryška si uvědomoval, že tělo před ním je se vší pravděpodobností mrtvé, a netroufal si sklonit se k němu. Je to vražda! Byl to neznámý muž, Maryška ho nikdy neviděl, nepotkal, nevěděl, kdo to je. Nechápavě začal vrtět hlavou, jako by se chtěl ujistit, že vidí správně, a zběsile se snažil uchopit nějakou logickou myšlenku z těch, které mu vířily v hlavě.

Když se rozhlédl, nikoho nablízku neviděl.

A jako by mu v tu chvíli vypovídala poslušnost paměť! Jaké telefonní číslo má policie? 155? Nebo 158? 150? Či snad 118? Všechno se mu motalo dohromady a zíral na svůj mobilní telefon, svíral ho v ruce jako v křeči.

Nakonec jedno vybral.

„Prosím vás, je to policie? Já jsem tady našel… je asi mrtvý… Nevím, kdo to je! Parčík u sídliště… Ano, počkám na místě!“

Stál strnule dál, jako bájný antický strážce, a začalo mu docházet, co se tu stalo. Nějaký perverzní vrah? Nebo pomsta? V té hodině mezi psem a vlkem nikdo nešel kolem, nikdo nevenčil psa, nikdo neběhal ani netrénoval pohyb, nikdo nespěchal od autobusu stejnou cestou domů. Maryška stál a čekal.

Asi po čtvrthodině se objevilo policejní auto s majáčkem, pozvolna se blížilo a zastavilo na úzké cestě vedle Maryšky.

Vystoupili dva policisté, mladší a starší.

„Vy jste nás volal?“ zeptal se mladší a tvářil se důležitě. Maryškovi trochu připomínal Vladimíra Pucholta z kultovního filmu Svatba jako řemen.

„Ano, někam jsem volal…,“ přiznal Maryška a přešlapoval z nohy na nohu. Bylo mu už zima.

„Pročpak jste tak nervózní?“ zeptal se mladý podezřívavě.

„Nejsem nervózní. Je mi chladno.“

„No, no, no! Abyste se nenastudil,“ řekl poněkud ironicky mladý a ušklíbl se. Starší z nich se zatím naklonil nad ležící tělo a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Vy ho znáte?“ zeptal se směrem k Maryškovi.

„Ne, nikdy jsem ho asi neviděl…“

„Asi, nebo určitě?“ vstoupil do hovoru důležitě mladší a díval se na Maryšku upřeně. Možná i s náznakem podezření. A Maryška nevěděl, co odpovědět.

„Nevím. Možná jsem ho tu někdy potkal, jestli bydlí blízko…“

„A vy snad víte, kde bydlí?“

„To nevím,“ řekl Maryška unaveně. „Mohu už jít?“

„No počkejte, co si myslíte? Musíme s vámi sepsat hlášení! A počkat na kriminálku, aby vám vzali otisky!“

„Otisky? Mně? Proč?“

„Můžete být pachatel a jen jste si tak chtěl obstarat alibi.“

Maryška se nadechl, ale neřekl nic. Mlčky stál, nechtěl vyvolávat konflikt. Trvalo to ještě dvacet minut, než dorazil vůz kriminálky s výjezdovkou.

„Tenhle ho prý našel,“ hlásil mladý dvojici kriminalistů.

„Major Petrák! Kapitán Sulková! Ježíšmarjá, tady je to roztancované jako od stáda slonů!“ pokračoval jedním dechem Petrák zděšeně. Maryška stál stranou a vnímal to s jistým zadostiučiněním.

„Museli jsme ohledat místo činu,“ bránil se mladý.

„A jak víte, že je to místo činu? Takhle jste zničili všechno, co se dalo použít!“

Drobné sněžení mezitím zaválo i ostatní stopy, pokud nějaké byly. Nedalo se ani odhadnout, zda k činu došlo tady, anebo sem tělo někdo přitáhl a pak někam odešel.

„Všimli jste si nějakých stop, které by odtud vedly někam pryč?“

„No… to ne… my jsme zajistili tady toho pána…,“ bránil se nesmyslně mladý. Jeho starší kolega stál opodál s hlavou sklopenou a asi si uvědomoval, že společně s parťákem popletli, co se dalo.

Petrák se otočil k Maryškovi.

„Promiňte, pane. Kriminální služba policie, major Petrák a moje kolegyně Sulková. Můžete nám k tomu něco podrobnějšího říct?“

Maryška jen pokrčil rameny.

„Já jsem Maryška, učím na zdejší základce přírodopis a tělocvik. Bydlím na sídlišti a tudy si někdy zkracuji cestu přes park. Zdálo se mi, že tady někdo leží, tak jsem se k tomu náhodou dostal… Celou tu dobu, co tady jsem, tak hodinku, možná trochu víc, nikdo kolem nešel…“

Petrák přikývl.

„Děkujeme. Kdyby bylo něco potřeba, najdeme si vás ve škole.“

„Můžu jít?“

„Ovšem.“

Petr Maryška dál nejistě postával a rozhlížel se.

„Ještě něco?“

„Říkali mi, že mám něco sepsat…“

Petrák mávl rukou.

„Není potřeba. Opravdu můžete už jít.“

Výjezdovka sbírala s profesionální precizností všechno, co se ještě dalo na místě najít, a přivolaný soudní lékař klečel u mrtvého těla.

„Tak co tomu říkáte, doktore?“

Koroner zvedl hlavu a rozhodil rukama. „Tak tohle vidím prvně v životě!“

Z hrudníku trčely zabodnuté sportovní šipky, jako by je někdo zuřivě zarazil do těla, co to jen šlo. Barevné ukončení vypadalo, jako by patřilo do čelenky Indiána.

„Podívejte, mezi druhým a čtvrtým mezižebřím!“ ukazoval. „Přesná práce, mířil přímo do srdce!“

„To byla smrtelná rána?“ zeptala se Sulková. „Nebo myslíte, že je causa mortis někde jinde?“

Koroner se na ni spokojeně podíval a přisvědčil.

„Dobře, kolegyně! Správná úvaha! Já myslím, že smrt způsobila rána do týla, uvidíme na pitevně, ale rozhodně bych se tady podíval po nějakém předmětu, hledal bych asi kus železa, kámen nebo cihlu. Pokud ovšem útok na něj proběhl tady, a ne někde jinde.“

Rychle se smrákalo a vločky sněhu se snášely stále hustěji.

„Mohlo to proběhnout dost rychle,“ uvažovala Sulková. „Předpokládejme, že pachatel šel za ním, ten muž si nesl tašku, vypadalo to, že by v ní mohl pachatel najít něco cenného, tak muže zezadu udeřil, a když padl, prohledal kabelu…“

„A když tam nenašel, co hledal, ve vzteku mu zabodal do hrudníku všechny ty sportovní šipky.“

„Našly se u něj nějaké doklady?“ zeptal se Petrák dvou místních policistů, kteří okouněli opodál.

„My jsme se nedívali,“ přiznal se starší, „já se hned kouknu.“ Sklonil se vedle koronera, aby prohledal kabelu i kapsy mrtvého muže. Snažil se poctivě, ale v tašce byl jen ručník a tepláková bunda. Nějaká peněženka nebo doklady chyběly. Vedle se povalovaly dvě bílé bavlněné rukavice.

„Tak by to mohlo být loupežné přepadení, ne?“

„Mohlo. Nehoda ani sebevražda to nebude,“ bručel koroner a poněkud tak zchladil policistovo nadšení.

Výjezdovka rozsvítila přídavná světla a začala pátrat po nejbližším okolí, soudní lékař ukončil zběžnou prohlídku mrtvého a dal souhlas k odvozu.

Když se Petrák se Sulkovou vrátili do pracovny na kriminálce, voněl místností bergamotový čaj s citronem.

„Něco na mě leze,“ hlásil Kučera a na důkaz svého sdělení se rozkašlal.

„To z tebe mám radost!“ zamumlal Petrák.

Chvíli zavládlo ticho, které přerušila Jiřina Sulková, která v sobě nedokázala zapřít své psychologické vzdělání.

„Pořád mám před očima ty zabodané šipky. Nikdy by mě nenapadlo, že by mohly být takovým způsobem použité jako zbraň. Umím si představit, že se to náhodou zabodne někomu do zadku, v horším případě poraní oko, ale tohle!“

I Petrákovi se vracela vzpomínka.

„Musíme co nejdřív zjistit, o koho jde, kdo je oběť. Zatím víme jen zběžně, že je to muž, asi tak mezi padesátkou až šedesátkou, a že smrt nastala nejspíš úderem do týla. Ale kdo to udělal? A kdo to je? Mohl by to být nějaký rekreační závodník v šipkách? Nebo jen náhodný chodec?“

„Podle mě ty šipky vypadaly na profesionála. Co já vím, dneska jsou závody v šipkách dost vyhledávané,“ usoudila Sulková.

„Tak by to mohl být nějaký závodník?“ zamyslel se Petrák nahlas.

„Možná mají nějaké stránky na webu?“

Kučera poslouchal jejich hovor jen jedním uchem a usrkával svůj čaj.

„Tak se podívejte na Českou šipkovou organizaci, která je členem World Darts Federation. Oni mají denně někde nějaký turnaj. Jestli ten váš byl někde organizován, možná byste ho tak našli,“ nabídl nezištně kolegům pomoc.

Jiřina Sulková se hned zapojila a spokojeně hlásila další informace.

„Příští týden pořádají turnaj v Bulldog Darts Clubu na Praze 4… a tady je adresa na jejich předsedu… určitě mají seznam členů… možná fotografie…“

„Kdyby ho někdo postrádal a ozval se na policii,“ uvažovala dál Sulková, „budeme znát jméno a můžeme rozběhnout pátrání naplno!“

„Třeba budeme mít kousek kriminalistického štěstíčka,“ provokoval Kučera.

Za necelou hodinu se ve dveřích jejich pracovny objevil poručík Bouzek z výjezdovky a vypadalo to, že skoro září. Za zády nesl plastový pytel, nesporně s objemnějším obsahem.

„Musel jsem se nejdřív stavit tady, abych vás potěšil,“ prohlásil spokojeně. „Podívejte, co jsme tam našli! Leželo to odhozené za jedním keřem sotva pět metrů od nálezu těla.“

Na stole se objevilo asi metr dlouhé a tři centimetry široké prkno. Na jedné straně se ještě dala rozeznat zaschlá krev a makroskopické tělesné stopy z kůže.

„Co to je?“ zeptala se Sulková bezděčně.

„Já bych řekl, že nejspíš kus fošny z tvrdého dřeva. Asi odmontovaný práh.“ Na dvou místech byly skutečně dva otvory, jako po šroubech.

„Podle mého názoru to je vražedná zbraň,“ konstatoval spokojeně Petrák. „Odpovídá to i předběžně zjištěnému mechanismu, protože zásah byl do týlní kosti a věřím, že při pitvě se to potvrdí. Hádám, že budou rozdrcené i první páteřní obratle, protože rána těžkým prahem musela mít velkou kinetickou energii.“

Stáli tak všichni nad nalezeným dřevem a představovali si v duchu, jak vedl vrah svůj úder. Chvíli bylo ticho.

„Každopádně to vypadá spíš na střízlíka,“ prohlásila Jiřina Sulková, „podle toho, co vidíme, byl úder veden v podstatě vzhůru, vertikálně, do výšky, a to znamená, že pachatel bude zřejmě subtilnější postavy… rozhodně si myslím, že bude podstatně menší než jeho oběť.“

S tím Petrák i poručík Bouzek souhlasili. Vypadalo to, že poručík sbalí předmět doličný a bude pokračovat přímo do kriminalistické laboratoře, jenže se zdálo, že nespěchá a spíše otálí.

„Našli jsme ještě něco,“ řekl tajemně.

„A co?“ vyhrkla Sulková.

Bouzek je ještě chvíli napínal.

„Taky odhozené v křoví…“ Vytáhl z menšího igelitu pánskou peněženku.

Byla odřená, trochu zamazaná od bláta.

Jiřina si navlékla rukavice a nedočkavě ji otevřela. Postupně vybírala všechno, co v ní bylo. Dvě papírové bankovky, tisícikoruna a pětistovka, čtyřicet sedm korun v drobných, Open Card, jedna bezkontaktní platební karta, dvě účtenky z Lidlu a občanský průkaz na jméno Karel Antoníček.

„To jste byli úspěšní,“ pochválil Bouzka major Petrák, „usnadní nám to práci a uspoří spoustu času! Můžeme předpokládat, že je to peněženka oběti?“

„Myslím, že ano. Podívejte na fotografii! I když vypadal v reálu poněkud jinak, myslím, že základní rysy tam jsou. Alespoň jak jsme si pamatovali, pochopitelně to srovná koroner nebo soudní lékař, já vám to nesu kvůli osobním údajům, abyste s tím už mohli pracovat.“

„Jasně, díky! Máme předpokládané jméno a taky adresu, to je významný posun!“

„Domnívám se, že pachatel asi žádné peníze nevzal, ani kartu. To by svědčilo proti loupežnému přepadení,“ uvažovala Sulková.

„A navíc tu peněženku i s doklady odhodil poblíž, to přece pachatel normálně neudělá! Spíš se toho zbaví někde, aby se to hned nenašlo. Nechat to vedle oběti, odhodit to v bezprostřední blízkosti těla! Je přece jasné, že se to najde prakticky okamžitě, jakmile někdo objeví mrtvého! Tak může jednat snad jen blázen, anebo takový frajer, který chce provokovat!“

„Nemyslíš, že to spáchal někdo v afektu? V hrozném spěchu, vzteku? Že neuvažuje logicky?“

„Psychologicky to asi možné je…, takže se zase zvedneme a jdeme na uvedenou adresu, milá kolegyně, že?“

Program večera byl jasný. Poručík Bouzek sbalil potenciální vražednou zbraň a vydal se za službou do kriminalistické laboratoře.

Kučera, který je stále poslouchal, mezitím něco hledal na internetu. A vítězoslavně zvedl hlavu.

„Ten váš Karel Antoníček je vicemistr republiky v závodních šipkách!“

Jiřina se otočila k Petrákovi.

„Můžeme zavolat na jejich ústředí a poptat se.“

„Jistě, ale až zítra. V tuhle hodinu tam nikdo nebude. Jedeme na nepříjemnou štaci…“ Sdělovat násilnou smrt patřilo vždycky k nejobtížnějším a zároveň nejnepříjemnějším údělům kriminalistů. Nikdo jiný to za ně ovšem udělat nemohl.

„A pospěš si, třeba se tam dozvíme něco důležitého!“ dodal ještě a oblékl si sportovní nepromokavou bundu, kterou dostal k Vánocům a rychle si na ni přivykl. Měla totiž především spoustu kapes!

I Jiřina Sulková se nasoukala do bundičky, kterou dostala od svého přítele a v níž se ještě víc zvýrazňovala její postava se všemi tvary. Ostatně byla si toho dobře vědoma.

V autě zadal Petrák do navigace adresu a vyjeli.

Dům, v němž zavražděný Antoníček bydlel, stál na okraji malého sídliště a měl pouze tři vchody a čtyři patra. Vchodové dveře byly pootevřené, zámek nedoléhal, a tak se dovnitř mohl dostat každý. Podle schránek na dopisy bydlel až někde nahoře, a protože výtah nefungoval, musel Petrák i Sulková vyšlápnout po schodišti vzhůru. Skutečně, dveře se jménem „Antoníčkovi“ našli až úplně nahoře, v posledním patře. Před nimi byl nízký botník a jeden pár pánských bot stál vedle něj.

Jiřina zazvonila a vyčkávali. Zevnitř se ozval pohyb, a když se dveře otevřely, objevila se v nich starší prošedivělá žena.

„Zase jsi zapomněl klíče!“ Domnívala se nejspíš, že na ni zvoní manžel. Když však spatřila dvojici neznámých lidí, očividně se vyděsila.

„Něco se stalo!“ Neznělo to ani jako otázka.

„Co by se mělo stát?“ zareagoval okamžitě Petrák.

„Já myslela, že to je manžel,“ snažila se zmateně vysvětlovat žena a nervózně si přihladila vlasy.

Zdálo se, že ji ani nepřekvapilo, když se oba návštěvníci představili.

„Kriminálka!“ vykřikla tlumeně. „Co se mu stalo?“ Bylo jí jasné, že přišli kvůli manželovi.

„Vy jste čekala, že se mu něco stane?“

„Bodejť by ne! Vždyť tady zažíváme peklo!“

„Můžete nám to blíž vysvětlit?“

Zdálo se, že vůbec nevnímá, co se děje, jen kroutila hlavou a ukázala na dveře. Uprostřed byla provizorně zakrytá díra.

„Můžeme dál? Ať nestojíme na chodbě,“ navrhla Jiřina tiše.

Posadili se v kuchyni u jídelního stolu. Voněly tam všude právě usmažené bramboráky. Na talíři před nimi bylo několik kousků.

Žena se na ně dívala mlčky a neptala se, jen vyčkávala, až jí sami řeknou, proč vlastně přišli.

„Něco se tátovi stalo, že ano?“ Střídavě se na ně dívala a klopila hlavu. „Je mrtvý? On ho zabil?“

Sulková ji nechápavě změřila pohledem.

„Kdo? Vy víte, kdo ho chtěl zabít?“

„No kdo? Přece Kloboučník! Co bydlí pod námi v patře!“

I Petrák zpozorněl.

„Jestli máte nějaké důležité poznatky, budeme rádi, když nám je řeknete.“

Seděla chvíli bez hnutí a všechno si rovnala v hlavě.

„Manžel je mrtvý, že?“ ujišťovala se.

Petrák přikývl. „Ale jestli máte na někoho podezření, bude to pro nás velká pomoc. Někdo mu vyhrožoval?“

„To se ví, že vyhrožoval! Všem nám tady vyhrožoval. Že nás zabije, když nepřestaneme! Tu díru do dveří taky udělal on! Sekyrou!“

Znělo to zmateně.

„S čím jste měli přestat?“ nechápala doktorka psychologie v hodnosti kapitán, Jiřina Sulková, a pohlédla na kolegu, jestli jí něco neuniklo. Ale i Petrák se tvářil stejně nechápavě.

„Kdo vám vyhrožoval? Ten Kloboučník?“

Žena si podepřela hlavu a vzdychla.

„Vždyť jsme kvůli tomu byli tolikrát na policii! Ale nikdo s tím nic nedělal! Muselo to takhle skončit! Tušila jsem to!“

„Mohla byste nám to nějak podrobněji vysvětlit?“

„Proč? Když je manžel mrtvý!“

„Promiňte, ale jistě byste chtěla, aby…“

„Co aby? Teď už to nemá smysl! Když se dalo zabránit tragédii, tak nás na policii nikdo nebral vážně. Dělali jste si z toho legraci!“

„Legraci? O tom slyším poprvé! Kde jste nebezpečné vyhrožování byla ohlásit? Asi někde na policejní služebně, ne?“

„Ano, je hned vedle v ulici!“

„Rozumím, že nějaký Kloboučník vám nebezpečně vyhrožoval. A kvůli čemu? Co jste mu udělali, anebo lépe: co vám vyčítal?“ přidala se doktorka Sulková.

„Vůbec nic! Nic! Je to blázen! Co mu umřela maminka, která se o něj starala, přestal asi brát léky a dělá tady po baráku zle! Tvrdil, že na něj pouštíme nějaké proudy skrz zeď, a to mu zničilo srdce a ledviny. A chodíme k němu v noci do bytu a přestavujeme nábytek… vykřikoval to po domě a všichni se ho už báli! Jenže on naopak běhal každý týden k policajtům, aby to vyšetřili a zakázali. Vždycky mu to slíbili, dokonce si nás každou chvíli předvolali k podání vysvětlení, něco si zapsali, ale nejspíš se tomu jen smáli. A za pár dní se to všechno opakovalo! Tohle nám udělal sekyrou!“

„A nic se nezměnilo, ani když vám štípal dveře?“

Podívala se na Petráka nechápavě.

„Co by se asi mohlo změnit? Když se prý nikomu nic nestalo a je to jen přečin proti občanskému soužití a poničení cizí věci nebo jak to říkali. Že to nestojí ani za nějaké šetření. Ať si to opravíme…“

Sulková pokrčila rameny. Neposlouchalo se to dobře. Jako vystudované psycholožce jí bylo jasné, že se jedná o duševně nemocného člověka. Jako několikrát v poslední době. A že možná se dalo tragédii zabránit. Kdyby to nebrali na lehkou váhu a jako legraci.

„To si prověříme,“ slíbil Petrák. „A ještě se vám ozveme.“

Jiřina Sulková byla jako na trní.

„Kde bychom pana Kloboučníka našli?“

Paní Antoníčková zavrtěla hlavou.

„Bydlí přímo pod vámi?“

Mlčky přikývla a dovedla nečekané hosty ke dveřím bytu. Teprve když za nimi zaklapla, bylo slyšet, jak se hlasitě rozplakala. Sulková se podívala na kolegu a nešťastně rozhodila rukama. Nebylo třeba nic dodávat.

V tichosti sešli o jedno patro níž a zazvonili na dveře. Nebyla tam žádná vizitka, ale nemohli se splést. Sulková pro jistotu o krok ustoupila.

Chvíli bylo ticho, pak se někdo díval kukátkem a hlasitě dýchal. Když se otevřely dveře, stál v nich statný, asi čtyřicetiletý muž a v ruce držel sekyru. Hleděl na ně beze slova.

„Jste pan Kloboučník, že?“

Muž mlčel a díval se na ně dost nepřátelsky. Jiřinu Sulkovou napadlo, že by si měla připravit pepřový sprej, je to lepší než dostat ostřím sekyry do hlavy. Věděla, že je třeba začít potichu a mírně.

„Pane Kloboučníku, tak vy jste si to s panem Antoníčkem vyřídil, viďte?“

Znělo to klidně, nevzrušeně. Muž se sekyrou se na ně chvíli díval a pak jen pokrčil rameny a sekyru klidně zasekl do futra dveří.

„Musel jsem! Nařídili mi to!“ Byla to pro něho hotová věc.

„A proč jste nešel za svým panem doktorem?“

„To by se jim nelíbilo!“

„Aha,“ přikývla Sulková, „tak pojďte, všechno nám vysvětlíte.“

A Kloboučník jen tak za sebou zaklapl dveře a šel jako beránek za dvěma kriminalisty. Už od prvního okamžiku bylo jasné, že vůbec nechápe, že něco provedl, že někoho zabil. Výslechu se ujala přirozeně doktorka Sulková.

„To muselo být nepříjemné, když vám ty hlasy něco nařizovaly! Možná i vyhrožovaly?“

Kloboučník seděl před nimi v jejich kanceláři na kriminálce úplně klidně až apaticky a díval se někam do neurčita.

„A co s tím měl společného pan Antoníček?“

„Ten je vedl! Slyšel jsem ho!“

„Slyšel jste jeho hlas?“

„Pořád, a nepřestával, i když jsem mu domlouval! Říkal jsem jim, ať s tím přestanou! Dělali to pořád!“

„A jak, prosím vás?“

„Přes dveře a někdy i v noci stropem, pokaždé jinde!“

„A proto jste pana Antoníčka zabil?“

„Já jsem ho nezabil! Jen jsem chtěl, aby přestal!“

„A proč jste do něj zabodal ty šipky?“

Jako by se Kloboučník konečně probral, podíval se zpříma nejdřív na Sulkovou a pak na Petráka.

„On pořád ťukal, ťukal…“

Zřejmě trénoval…

Vyslýchání trvalo skoro dvě hodiny, ale nikam nevedlo. Kloboučník nebyl schopen odpovědět srozumitelně ani na jednu otázku.

„Co s ním uděláme? To na vazbu nevypadá,“ prohlásil unaveně Petrák,. „kouká z toho znalecké zkoumání a ochranná léčba.“

Někde nastala chyba.

Případ byl sice vyřešen, pachatel znám, jenže jak trestat nemocného schizofrenika? Trestat, nebo izolovat a léčit?

Ještě téhož večera převezla eskorta Jaroslava Kloboučníka do psychiatrické léčebny, aby tam na něho vypracovali znalecký posudek. Protože pachatel, který nemůže ovládnout své chování a nerozeznává jeho společenskou nebezpečnost, nemůže být trestán. A to byl podle všeho právě tento případ.

2

Pravidelná ranní porada u primáře psychiatrického oddělení začínala vždy v půl osmé a doktor Dvořák si přál, aby na ní byli všichni sekundární lékaři oddělení, psycholožka, sociální pracovnice, vrchní a staniční sestra a také terapeuti. Především z úseku ergoterapie, rehabilitace a arteterapie.

Doktorka Říhová referovala o průběhu noční služby jako první.

„Máme nový příjem, pane primáři. Přivezli ho z kriminálky včera po půlnoci.“

„A kdo je to?“

„Starý známý. Jaroslav Kloboučník. Přestal užívat léky asi krátce po úmrtí matky a výrazně se zhoršil, hlavně v poslední době, dala jsem mu jen injekci na zklidnění.“

„Byl neklidný?“

„Nebyl. Ale včera se stalo něco tragického. Napadl souseda z domu, kterého neustále podezříval, že na něj pouští paprsky. Dívala jsem se do starého chorobopisu, opakovalo se to vždycky, jakmile se jeho stav dekompenzoval. Byl výhradně zaměřený na sousedy z patra nad ním… Jmenovali se Antoníčkovi…“

Primář Dvořák se zachmuřil. Měl v paměti anamnézy všech pravidelných pacientů, tedy i Jaroslava Kloboučníka. Události se opakovaly pravidelně: jakmile z nějakých důvodů přestal užívat neuroleptika, během několika týdnů se jeho stav výrazně zhoršil, objevily se pestré sluchové i tělové halucinace a on pod jejich vlivem napadal okolí. Nejvíc se jeho vztek vždy soustředil paradoxně na nejbližší okolí, především na matku, která se o něho pečlivě starala. Byla přímo ukázkovým učebnicovým typem přehnaně starostlivé osoby, které se říká schizofrenogenní matka. Do běžné řeči přeloženo to označuje maminku, která přehnaně pečuje o svého duševně nemocného potomka a nevědomky tak umocňuje rozvoj jeho patologických příznaků, někdy je dokonce nejen umožňuje a podporuje, ale přímo vyvolává. Všechny podivnosti a projevy choroby obvykle omlouvá a toleruje, včetně agresivních výpadů i proti ní…

Tragédie pak nastává obvykle v okamžiku, kdy tato přepečlivá osoba zemře.

Primář Dvořák poslouchal lékařčin referát se skloněnou hlavou a v myšlenkách mu probíhaly předchozí Kloboučníkovy hospitalizace na psychiatrickém oddělení. Když jeho matka odjížděla jednou za rok na tři týdny do lázní – a ty si zasloužila, protože život s nemocným synem musel být jistě vyčerpávající –, odkládala jej do péče na oddělení, i když stav nebyl nijak alarmující. Hrozilo však, že by se během její absence mohl zhoršit, a proto bylo lepším řešením syna krátkodobě hospitalizovat, aby se předešlo recidivě.

Kloboučník si vždy vzal koště a hrábě a celé dny od rána do večera kolem pavilonu uklízel. Ráno hned po snídani vyšel ven, nikam se nevzdaloval, v poledne se rychle naobědval a pak zase až do setmění hrabal a zametal. Za tři týdny bylo kolem budovy tak čisto, že když odcházel po návratu matky z lázní, dalo by se na zemi snad i jíst. A po celou tu dobu byl usměvavý a klidný. Nebyl však schopný dělat nějakou jinou činnost a sestry ho tak nechávaly, aby se pohyboval a pracoval svým tempem, dokonce ho pravidelně chválily. Nikdy s ním nebyly konflikty.

„Tak vidíte, to je náš největší a nekončící problém! Můžeme sice nasadit nejvhodnější léky, ale když je pacient nebere, jsme docela bezmocní. A pak se na nás všichni vrhnou, že jsme to měli vědět a měli jsme něco udělat. Jenže jak to zařídit? Násilím to nejde…,“ povzdychl si primář.

Podobné situace se opakovaly často. Zájem společnosti a veřejnosti se zvýšil vždy v době, kdy se stala nějaká tragédie.

„A jak toho Antoníčka…?“

„Podle zprávy z kriminálky ho něčím, nejspíš nějakým prknem nebo fošnou, udeřil do týla…, jenže pak udělal něco nepochopitelného,“ citovala z přijímacího protokolu lékařka. „On do toho mrtvého souseda zabodal šipky!“

„Šipky? Jaké šipky?“

„Ty hrací, co se házejí na terč. Asi celé dvě sady. A mrtvého tam nechal, jeho věci pohodil vedle a taky to smrtící prkno.“

„A kde vzal ty šipky?“

„Měl je u sebe jeho soused. Pan Antoníček je podle průvodní zprávy závodní hráč v šipkách, a dokonce snad nějaký funkcionář jejich svazu. Tedy… byl!“ pokračovala v referencích ochotně doktorka Říhová.

Dvořák lehce kývl hlavou a promnul si oči.

„Nasadila jste mu nějakou medikaci?“

„Zatím ne, čekala jsem na vaše rozhodnutí. Až po celkovém vyšetření… Požadují znalecký posudek, protože jde o tak závažný čin! Jmenovali už vás, pane primáři, a paní doktorku Soukupovou,“ pokračovala Říhová, „nechtěla jsem, aby se něco zkreslilo.“

A právě v tom okamžiku, jako by to bylo naprogramované, v kapse pláště psycholožky doktorky Heleny Soukupové zazvonil mobil.

„Jejda, promiňte! Já jsem si ho zapomněla vypnout!“ A s mobilem v ruce vyběhla před dveře primářovy pracovny.

„Neruším tě? Můžu na tebe mluvit?“

„Můžeš. Mám poradu u šéfa, ale vyšla jsem ven… Co se děje, Jiřino?“

Na druhém konci mobilního telefonního spojení byla její spolužačka z filozofické fakulty a dlouholetá kamarádka Jiřina Sulková.

„Tys nám sem v noci přivezla pacienta, nemýlím se?“

„Nemýlíš. Ustanovili jsme Dvořáka a tebe jako znaleckou dvojici. A mám prosbu… můžete to udělat rychle? Budou na nás tlačit ze všech stran a určitě se toho chopí média, je to pro ně sousto: zase vraždil duševně nemocný, dovedeš si to jistě představit…“

„Nemůžu mluvit za šéfa, ale já to psychologické udělám rychle, spolehni se.“

„Tak se přimluv!“

„Víš co, tak mu to řekni sama. Má pro tebe slabost!“

Primář Dvořák totiž Jiřinu Sulkovou hodně přemlouval, když na jejich oddělení stážovala, aby zůstala na psychiatrii a neodcházela k policii!

A aniž by čekala na souhlas, rychle se vrátila dovnitř a podala mobil primářovi.

„To je pro vás, pane primáři. Jiřina Sulková…“

A podala přístroj Dvořákovi.

„Voláte kvůli Kloboučníkovi, že?“

Jiřina Sulková vykoktala něco zdvořilého, z čehož se dalo vyrozumět, že by prosila, kdyby pan primář byl tak laskav a…

„Ale jo, primář bude tak laskav. A nechcete u toho znaleckého vyšetření být s Hladíkem? Možná by vám to v něčem pomohlo…“

To byla velkorysá nabídka a měla svou logiku. Když bude mít příležitost být s nejvyšším šéfem přítomna při zkoumání, může se čirou náhodou objevit něco důležitého. A tím pádem se to může okamžitě využít v objasňování případu a bude možné s tím pracovat.

Daleko důležitější než kriminalistické zkoumání a pátrání teď bude psychologické vysvětlení toho, co se stalo. Bude nutné najít všechny nitky, které k tragickému vyvrcholení vedly.

Pachatel činu byl znám. Ale nešlo o banální případ. Byla to mnohonásobná lidská tragédie a všichni budou chtít vysvětlení, proč k tomu došlo a zda tomu nebylo možné zabránit.

„A to by vám nevadilo, pane primáři? Já bych přišla moc ráda a šéf určitě taky…“

„Dobře, tak domluveno. Já udělám vizitu a všechno, co je potřeba zajistit, a od čtrnácti hodin vás čekáme se Soukupovou v mé pracovně. Vyhovuje?“

„Samozřejmě,“ vydechla doktorka Sulková. „Hned to vyřídím se šéfem!“ Opravdu se těšila. Po pravdě řečeno, někdy se jí zastesklo po klidnější práci psychologa v nemocnici. Byla v tom někdy poněkud rozervaná. Kriminalistika byla vzrušující, ale často vyčerpávající a únavná. Pohlcovala většinou i veškerý volný čas. Toho samozřejmě nijak nelitovala, počítala s tím. Ale na psychiatrii se řeší problémy obyčejných lidí, jejich dennodenní trápení, a vyústění je do nějakého pozitivního řešení. To na kriminální policii neplatí.

„Výborně, počítáme s vámi,“ zakončil Dvořák hovor a podal mobil zpět doktorce Soukupové. A tím dopolední porada skončila.

Jiřina Sulková chvíli přemýšlela, jak by nejlépe mohla šéfovi sdělit, že jsou pozvaní na psychiatrii.

„To jsem zvědavá, jestli mě nevyhodí,“ meditovala polohlasně.

„Proč by tě vyhazoval? U Dvořáka přijde na jiné myšlenky! Jak ho znám, bude souhlasit všemi deseti!“

„Jen aby,“ povzdychla Jiřina a vydala se do Hladíkovy kanceláře.

„Jakou má šéf náladu?“ zeptala se sekretářky v předpokoji.

„Pročpak?“

„Kvůli tomu včerejšímu případu vraždy… Jestli třeba nemá na odpoledne naplánovanou nějakou nutnou povinnost?“

Sekretářka překontrolovala plánovací plachtu, kterou měla přehledně přímo vedle sebe na nástěnce.

„Tady nic nemá.“

„A můžu dál?“

„Co najednou tak ostýchavě? Jindy k němu vletíte bez ptaní!“ bručela sekretářka a mávla rukou.

Jiřina Sulková vstrčila hlavu do pootevřených dveří, na nichž byla jmenovka plk. JUDr. Jiří Hladík, vrchní policejní rada.

„Pojď dál,“ vyzval ji rovnou Hladík, „a posaď se. Dobře že jdeš. Zrovna jsem s tebou chtěl mluvit!“

Jiřina Sulková se posadila proti němu a vyčkávala.

„Souvisí to s tím vaším včerejším případem. Musíme odpoledne zajet na psychiatrii za Hladíkem, když jste mu tam poslali Kloboučníka. Aspoň malá zdvořilostní návštěva. A domluvit se s ním na posudku osobně.“

„Ano?“ vyhrkla Sulková.

„Mám pro Dvořáka balíček vzácného čínského bílého čaje. On to jistě ocení!“

„Jistě. A v kolik hodin?“ zeptala se jen.

„V půl druhé. Pro jistotu tam zavolej, ať ho stihneme.“

A Jiřina Sulková jen přikývla. Bylo už zbytečné něco vysvětlovat.

Když se vrátila do pracovny, major Petrák jí podal několik listů z mailu, co právě vytiskl.

„Co je to?“

„Z místního policejního oddělení. Požádal jsem je, zda mají nějaké písemné záznamy o Kloboučníkovi, a poslali mi obratem tohle!“

Bylo to pět hlášení a trestních oznámení za posledního půl roku.

„Prý tam toho mají ještě víc, poslali mi jen něco, abych viděl, jaké tam mají problémy…“

Jiřina se pohodlně usadila a začala číst.

První protokol byl sepsán koncem září. Tehdy přišel na oddělení rozrušený Kloboučník a podal trestní oznámení na sousedy, že mu do bytu nedovoleně pouštějí toxické látky, otravují mu vodu, což udělali tím, že navrtali potrubí, a ta voda má najednou hořkou chuť. Na dotaz, jak poznal, že jde o nějaké jedovaté látky, odpověděl, že to provádějí už roky a nenápadně, aby na ně nepadlo podezření, ale teď se zřejmě už vůbec nebojí a dělají to zlomyslně a rafinovaně ještě častěji, prakticky pořád.

Několikrát je varoval, aby to nedělali, ale oni to nerespektují. Navíc se nějak zmocnili jeho klíčů, které postrádá, a tajně za ním chodí v noci (anebo když někam odejde) do jeho bytu, kde záškodničí, přehazují mu tam věci, některé zcizují a do potravin mu dávají jed. Chtějí ho zabít. Po bytě rozvěsil tenké nitě, aby jim prokázal, že se tam pohybují v jeho nepřítomnosti, a zjistil, že tam chodí pokaždé, protože nitě jsou přetrhané.

Následoval výslech pana a paní Antoníčkových.

Naprosto rezolutně odmítli, že by snad Kloboučníka terorizovali, tvrdili, že se mu vyhýbají, mají z něho naopak strach a domnívají se, že jeho matka, paní Kloboučníková, zřejmě zemřela. Rozhodně se stav v poslední době významně zhoršil! Dříve, když bral léky, na nikoho neútočil, ale nyní začal zas podezřívat všechny v domě, dívá se na ně zlobně a nenávistně, křičí hlasitě na chodbě.

Vykřikuje najednou z ničeho nic, třeba o půlnoci, když má být přece v domě klid, že jsou všichni svině a že si to s nimi vyřídí.

V přízemí k smrti vyděsil paní Pánkovou, když stál mlčky přímo před jejími bytovými dveřmi, a když otevřela, protože chtěla jít nakoupit, v té tmě tam stál se sekyrou v ruce.

„Mohla jsem z toho mít smrt, jak jsem se lekla!“

„Udělal vám něco? Vyhrožoval?“

„To ne, jen tam stál a pohazoval si sekyrou z ruky do ruky. Já jsem rychle zavřela a zamkla se. Musela jsem volat na policii, aby přišli…, jenže on už za dveřmi nebyl. Já se teď bojím vůbec vyjít a musela jsem si dát na dveře řetízek a syn mi namontoval zrcátko, abych se ujistila, že za dveřmi nestojí!“

Další dva zápisy byla zase trestní oznámení pana Kloboučníka na sousedy Antoníčkovy. Oznamoval, že jsou spojeni s ukrajinskou mafií a lidi zabíjejí a házejí do přehrady, aby se zmocnili jejich majetku. Některé zakopávají ve sklepě. Požadoval, aby policie zajistila malou zahrádku za domem, kde najdou ostatky zabitých a zavražděných. Dožadoval se, aby alespoň odkryli podlahu před kočárkárnou, protože tam jeden kachlík vypadl – a to je neklamná známka, že tam někdo něco ukryl.

Zápisy se objevovaly a doplňovaly každý týden, někdy i dvakrát, postupně na ně přestávali policisté reagovat a jen poznamenávali do předchozích zápisů, že se Kloboučník opět přihlásil na služebně a dožadoval se důrazně přijetí dalšího trestního oznámení na Antoníčkovy a jejich přísného potrestání.

Dvakrát po domě rozlil nějakou páchnoucí látku, kterou chtěl neutralizovat účinek jedů, některé večery bušil do stoupaček ústředního topení a přestal si vybírat schránku, z níž pak padaly nacpané letáky.

Paní Antoníčková mu dobrácky domlouvala, aby zašel za lékařem, ale Kloboučník prohlásil, že je to taky vrah, který se s nimi spolčil, a rezolutně odmítl nějaké vyšetření. Vykřikoval po domě, že on je v pořádku, že šílení jsou oni a že usilují o jeho život, ale že přijde spravedlnost a vyřídí si to s nimi.

Nejhorší pro obyvatele domu bylo, že pan Kloboučník chodil zásadně po schodišti potmě a často postával za vstupními dveřmi do cizích bytů, ani nehlesl, a když někdo, podobně jako popisovala paní Pánková, vycházel či přicházel, nijak nereagoval, stál v rohu u dveří a jen se zkoumavě a upřeně díval každému do tváře. Nebylo jasné, co si myslí, ani co udělá.

Jedna rodina s malými dětmi z druhého patra byla tak vyděšená, že se kvůli tomu raději přestěhovala jinam.

„Musel to být děs,“ potvrdil Petrák, který poslané protokoly již zběžně četl. „víš, dovedu si představit, jak se nepřipravený a nezkušený člověk vyleká, když se ve tmě před ním najednou vynoří nějaká postava. Nechápu, proč chodil potmě, na to se ho musíme zeptat.“

„Zeptám se,“ slíbila Sulková, „budeme u vyšetření znalců dneska odpoledne.“

„Dovedu si představit i tu bezmocnost našich kolegů na místním oddělení, když museli vyřizovat tolik oznámení a opakovaně je vyšetřovat, protože nelze nic jen tak odmítnout a nechat být. Co kdyby?“ posteskl si Petrák. „Vzpomínám si, že když jsem začínal u policie, vytrvale k nám na oddělení chodil taky takový člověk. Neustále si stěžoval, že ho na dálku ovlivňují nějací špioni laserem, a nedal si to vymluvit. Teprve pak jsme se dověděli, že je to duševně nemocný a tohle je příznak choroby. Jenže každý to neví!“

Jiřina odložila zápisy z místního oddělení na stůl a hledala desky, kde by je přiřadila k ostatním záznamům.

„Nevíš, kde je služební hlášení ze včerejška?“ zeptala se Petráka.

„Vzal si to šéf, jestli chceš, dám ti kopii.“

Jiřina si otevřela prázdné prešpánové desky s gumičkou, vložila tam maily a kopii služebního hlášení a nadepsala je.

„Myslím, že v tomhle případě jsou všichni nešťastní: policie, protože musí vyšetřovat nesmyslná obvinění, nevinní lidé, vystrašení a nechápající absurditu takových nekonečných obvinění, a nakonec i sám duševně nemocný, který všechno vnímá jako realitu a bojí se vlastně o svůj život!“

Table of Contents

copyright

titul

1

2