Danielle Steel

BLUE

Copyright © 2016 by Danielle Steel

Translation © 2017 by Zuzana Gašparovičová

Jacket design © 2017 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu Blue (Delacorte Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York 2016) preložila Zuzana Gašparovičová.

Redigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1043. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5298-1

Svojim milovaným deťom

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samanthe, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zare.

Život tvoria výnimočné chvíle plné radosti, smútku, úžasných úspechov, neuveriteľnej radosti a chvíle, na ktoré nikdy nezabudnete. Ovplyvnia celý váš život a uchováte si ich v srdci ako poklad.

Kiežby boli všetky výnimočné chvíle vášho života vzácne a šťastné a priaznivo zmenili váš život, a ukázali sa skutočným požehnaním.

Dúfam, že váš vplyv na iných bude naplnený milotou, a oni vám to vrátia rovnakou láskou.

Kiežby ste naveky vedeli a pamätali si, že vás z celého srdca nekonečne milujem.

S láskou mama

Kapitola 1

Celá cesta z malej osady neďaleko Lueny do Malanje v Angole na juhozápade Afriky, odkiaľ viedol vlak do hlavného mesta Luandy, trvala sedem hodín. Dlhá a strastiplná jazda džípom po zamínovanom poli si vyžadovala mimoriadnu opatrnosť a obozretnosť. Štyridsať rokov nepokojov a občianskej vojny spustošilo krajinu a zúfalo potrebovala akúkoľvek pomoc, ktorú jej mohli vyspelé štáty poskytnúť. Humanitárna organizácia na ochranu ľudských práv SOS/HR bola súkromná nadácia so sídlom v New Yorku, ktorá organizovala humanitárne projekty v rôznych kútoch sveta. Ginny Carterová bola súčasťou podporného tímu, ktorý zasahoval všade, kde sa porušili alebo spochybnili ľudské práva. Pomáhala ženám a deťom v krízových oblastiach, kde zotrvala nanajvýš dva-tri mesiace, snažili sa zabezpečiť najnaliehavejšie fyzické potreby v krízových oblastiach ako nedostatok jedla, vody, liečiv a prístreškov. Carterová často riešila právne záležitosti, navštevovala ženy vo väznici, spolupracovala s advokátmi a dozerala, aby sa ženám umožnil spravodlivý súdny proces. Organizácia pristupovala k svojim zamestnancom zodpovedne a starala sa o nich dobre, práca však bola často nebezpečná. Než sa

Ginny dostala do terénu, absolvovala dôkladný výcvik, školenia a kurzy, kde ju naučili všetko od kopania priekop, čistenia vody, poskytovania rozšírenej prvej pomoci v bojových podmienkach. Nič ju však nepripravilo na to, čo tam videla a zažila. Bola svedkom ľudskej krutosti, videla, v akej neutešenej situácii sa ocitli ľudia v rozvojových krajinách a štátoch s nízkou životnou úrovňou obyvateľstva.

Na Kennedyho letisku v New Yorku prešla Ginny Carterová colnou kontrolou. Cestovala dvadsaťsedem hodín – najprv letela z Luandy do Londýna, kde mali štvorhodinové medzipristátie na letisku Heathrow, až napokon pristála v New Yorku. Mala oblečené džínsy, turistické topánky a ťažkú vojenskú bundu a plavé vlasy si ledabolo zviazala do gumičky, keď sa zobudila v lietadle chvíľu pred pristátím. Do Afriky prišla v auguste a strávila tam štyri mesiace, čo bolo dlhšie než zvyčajne, a do New Yorku pricestovala dvadsiateho druhého decembra. Dúfala, že v tomto čase už bude na ďalšej misii, ale správa o jej umiestnení sa k nej nedostala včas. Ginny sa vždy snažila zariadiť, aby počas Vianoc nezostala v New Yorku, no tentoraz musí sviatky prežívať sama.

Mohla by ísť do Los Angeles za otcom a sestrou, ale tento nápad sa jej ani zamak nepozdával. Z LA utiekla pred tromi rokmi a netúžila sa vrátiť do mesta, v ktorom vyrástla. Odkedy pracovala ako humanitárna pracovníčka, žila kočovným životom. Milovala svoju prácu, vyhovovalo jej, že ju úplne pohltila a odvádzala pozornosť od premýšľania nad vlastným životom. Ani v najdivokejších snoch by si kedysi nevedela predstaviť, že bude žiť a pracovať v rozvojových krajinách, ktoré sa teraz stali jej domovom. Pomáhala babiciam pri pôrodoch a niekedy to robila aj sama, keď nikto nebol poruke. Držala v náručí umierajúce deti a utešovala ich matky, starala sa o siroty v utečeneckých táboroch. Pôsobila v oblastiach spustošených vojnou, prežila dve miestne povstania a revolúciu, videla toľko útrap, biedy a ničenia, o akých nemala kedysi ani tušenia. Jej pohľad na život a svet sa od základov zmenil. Jej nadriadení boli vďační, že bola ochotná cestovať do najhorších oblastí, kde slúžili, spustošených a vzdialených od civilizovaného života, a nehľadela pritom na nebezpečenstvo či drsné podmienky. Čím ťažšia práca a tvrdší život, tým viac jej to vyhovovalo.

Nebezpečenstvo, ktoré na Ginny číhalo, ju netrápilo. Raz v Afganistane zmizla na tri týždne a jej zamestnávatelia boli presvedčení, že ju zabili. Príbuzní v Los Angeles ju už oplakali. Prichýlila ju a postarala sa o ňu miestna rodina, ktorá ju ošetrovala počas vysokých horúčok. Do tábora sa vrátila zoslabnutá a chorá. Vyzeralo to, akoby vítala a prijímala najhoršie misie, aké organizácia ponúkala. Mohli sa spoľahnúť, že sa nevyhne svojmu poslaniu a dotiahne každú úlohu do konca. Bola v Afganistane, v niekoľkých častiach Afriky a Pakistane. Vždy písala presné, jadrné a užitočné správy a dva razy prednášala pred vysokým komisárom OSN pre ľudské práva a raz pred vysokým komisárom pre ľudské práva v Ženeve. Útrapy tých, ktorým pomáhala, vedela opísať sugestívne, pohnuto a s pátosom.

Keď Ginny pristála v New Yorku, cítila sa vyčerpane a unavene. Ženy a deti, o ktoré sa starala v utečeneckom tábore v Luene v Angole, opustila s ťažkým srdcom. Humanitárni pracovníci sa ich snažili, napriek zložitej spleti byrokracie, ktorá bránila splneniu misie, premiestniť. Ginny by tam najradšej zostala ďalší polrok či rok. Trojmesačné pôsobenie sa jej zdalo prikrátke. Sotva sa oboznámili s pomermi v krajine, vzápätí ich vystriedali. Ich prácou bolo informovať nadriadených o miestnych pomeroch a pokúsiť sa ich zmeniť. Robili, čo bolo v ich silách, ale akoby náprstkom vylievali vodu z oceána. Toľkí ľudia zúfalo potrebovali pomoc, toľko žien a detí na celom svete žilo v úbohých podmienkach.

Ginny aj napriek tomu nachádzala uspokojenie v tom, čo robila, a nevedela sa dočkať ďalšej misie. V New Yorku nechcela zotrvať ani o minútu dlhšie, než musela. Sviatky pre ňu predstavovali nočnú moru. Radšej by do úplného vyčerpania pracovala na mieste, kde Vianoce neexistovali. Prekliata smola, že pristála v New Yorku tri dni pred Vianocami, pre ňu najhoršími dňami v roku. Túžila zaspať a zobudiť sa, až bude po všetkom. Vianočné sviatky pre ňu znamenali len bolesť.

Okrem niekoľkých malých drevených sošiek, ktoré pre ňu vyrobili deti v utečeneckom tábore, nemala nič na preclenie. Jediným pokladom, ktorý so sebou všade nosila, boli spomienky na ľudí, ktorých na svojej púti stretla. Nestála o hmotné statky, cestovala len s malým otlčeným kufrom a plecniakom. Na misiách sa nemala čas obzerať v zrkadle a nezáležalo jej na tom, ako vyzerá. Najväčším prepychom a potešením bola pre ňu horúca sprcha, keď sa jej pošťastilo, zväčša sa sprchovala v studenej vode a umývala mydlom, ktoré si priniesla so sebou. Nosila čisté džínsy, svetre a tričká, ktoré nikdy nežehlila, stačilo jej, že si mala čo obliecť, čo bolo viac, než mali ľudia, ktorým pomáhala. Často svoj odev porozdávala tým, ktorí ho viac potrebovali. Šaty, lodičky a mejkap mala na sebe naposledy pred tromi rokmi na zasadaní senátu, kde prednášala o svojej práci. Pred komisiou pre ľudské práva Spojených národov sa postavila v čiernych vytahaných nohaviciach, svetri a nízkych topánkach. Pre ňu bolo dôležité to, čo im chcela vyrozprávat, museli si vypočut posolstvo o zverstvách, ktoré dennodenne videla na vlastné oči a sledovala z prvej línie. Stala sa svedkyňou krutostí a zločinov páchaných na ženách a deťoch po celom svete. Kedykoľvek mala možnost, v ich mene kričala do celého sveta, aká neprávosť sa im deje. Dlhovala im to. Jej prejavy boli silné a slová zvučné a prítomným vohnali slzy do očí.

Ginny vyšla z letiskovej budovy. Zhlboka sa nadýchla mrazivého nočného vzduchu. Dovolenkári sa náhlili k autobusom a taxíkom alebo sa vítali s príbuznými. Ginny ich mĺkvo pozorovala hlbokými modrými očami, prechádzajúcimi z azúrového do takmer námorníckeho modrého odtieňa. Chvíľu zvažovala, či pôjde mestskou dopravou, alebo taxíkom do centra. Bola na smrt unavená, po nekonečnej ceste a zo spania v preplnenom kupé ju bolelo celé telo. Po všetkej biede, ktorú videla na misiách, sa cítila previnilo, keď míňala peniaze na seba, ale rozhodla sa, že si dopraje trochu pohodlia. Podišla na okraj chodníka a zamávala na taxík, ktorý prudko zatiahol k obrubníku.

Otvorila si dvere auta, na zadné sedadlo hodila batožinu, nastúpila a zavrela za sebou. Mladý pakistanský šofér si ju zbežne obzrel a spýtal sa, kam chce íst. Keď mu hovorila adresu, všimla si na priehradke medzi nimi preukaz s jeho menom. O chvíľu vyrazili. Rýchlo kľučkovali v premávke pri letisku a zamierili na diaľnicu. Ginny sa zmocnil čudný pocit z toho, že po pustatine, kde žila posledné štyri mesiace, ocitla sa opäť v civilizovanom svete. Zakaždým keď sa vrátila z misie, cítila sa podobne, a keď si zvykla, znovu odchádzala. Žiadala vedenie, aby jej čo najrýchlejšie našli ďalšiu prácu, a zväčša sa im to podarilo. Bola pre nich jednou z najcennejších pracovníkov pre jej ochotný a profesionálny prístup počas troch rokov služby iným.

„Odkiaľ z Pakistanu pochádzate?“ spýtala sa šoféra, keď sa zaradil do dopravného pruhu smerujúceho do centra. V spätnom zrkadle sa na ňu usmial. Bol mladý a potešilo ho, že spoznala jeho pôvod.

„Ako viete, že som z Pakistanu?“ zisťoval. Ginny sa usmiala.

„Bola som tam pred rokom.“ Podarilo sa jej uhádnuť aj región, čím ho ohromila. Nie veľa Američanov vedelo aspoň niečo o jeho rodisku. „V Balúčistane som strávila tri mesiace.“

„Čo ste tam robili?“ zaujímal sa taxikár, keď musel v hustej premávke spomaliť. V čase sviatkov ich čakala nekonečne pomalá jazda a rozhovor udržiaval Ginny v bdelosti. Taxikár jej bol oveľa bližší a ľudia v New Yorku jej pripadali ako cudzinci.

„Pracovala som tam,“ odvetila potichu. Zahľadela sa z okna na krajinu, ktorá mala predstavovať jej domov, ale už to nebolo tak. Po odchode z LA ju neopúšťal pocit osamotenosti a tušila, že za sebou necháva posledný skutočný domov, aký kedy bude mať, ale vybrala si túto cestu. Domov už nepotrebovala – stačil jej stan alebo tábor.

„Ste lekárka?“ vyzvedal taxikár.

„Nie, pracujem pre humanitárnu organizáciu,“ odvetila neurčito, bojujúc s návalmi únavy, ktorú v nej vyvolávali teplo a pohodlie taxíka. Nerada by zaspala, skôr než príde do bytu, osprchuje sa a vlezie do postele. Chladnička bude zívať prázdnotou, ale v tej chvíli jej to bolo jedno, najedla sa v lietadle. Už by aj tak nevečerala a na druhý deň si nakúpi všetko potrebné.

Obaja sa po zvyšok cesty odmlčali. Ginny pozorovala obzor New Yorku, ktorý sa jej dostal do zorného uhla. Výhľad bol nepopierateľne nádherný, ale pripadala si ako v kine a nie vo svete, kde žijú skutočné bytosti. Ľudia, ktorých poznala, žili v starých vojenských kasárňach, utečeneckých táboroch, stanoch, a nie vo vysvietených mestách s mrakodrapmi a činžiakmi. Ako roky utekali, bariéra medzi dvomi svetmi sa zväčšovala, ale jej materská organizácia sídlila v New Yorku, a tak sa zdalo logické, že si tam držala byt. Bola to ulita, do ktorej raz za pár mesiacov vliezla ako krab pustovník, ktorý potrebuje niekde zložiť hlavu. Nič ju k tomuto miestu neviazalo a nepovažovala ho za domov. Jediné osobné veci mala stále uložené v škatuliach, ktoré sa nikdy neobťažovala vybaliť. Jej sestra Rebecca ju pobalila, keď Ginny predala dom a odišla z LA, a všetko poslala do New Yorku. Ginny ani netušila, čo je v nich. Nezáležalo jej na tom.

O hodinu stáli pred jej bytom. Nechala taxikárovi štedré prepitné. Znovu sa na ňu usmial a poďakoval jej. Ginny našla vo vrecku ruksaku kľúče a vystúpila z auta do mrazivého večera. Obloha sa zachmúrila a vyzeralo to, akoby malo každú chvíľu začať snežiť. Ginny si tašky položila na chodník vedľa seba a chvíľu bojovala so zámkom. Priečelie domu pôsobilo trochu ošarpane a z East River o blok ďalej vanul ľadový vietor. Ginny bývala neďaleko East End, prenajala si tento byt, pretože sa v teplejšom počasí rada prechádzala okolo rieky a sledovala plaviace sa lode. V LA žila roky v rodinnom dome, teraz jej viac vyhovoval byt, bol neosobnejší a menej skľučujúci.

Vošla do domu a vo výťahu stlačila tlačidlo šiesteho poschodia. Všetko okolo nej pôsobilo ponuro. Niekoľkí susedia si zavesili na dvere vianočné vence. Ginny sa s vianočnou výzdobou nezaťažovala, odkedy sa presťahovala do New Yorku, trávila tam Vianoce len druhý raz. Na svete existovali dôležitejšie veci, ktoré bolo treba riešiť, než stavanie stromčeka či veniec na dverách. Nevedela sa dočkať, kedy sa dostane do kancelárie, vedela však, že nasledujúce dni tam nikto nebude. Prečíta si knihy, vypracuje záverečnú správu o pôsobení na poslednej misii, ktorá ju na niekoľko dní zamestná, a doženie nedostatok spánku. Jediné, čo musí spraviť, je predstierať, že nie sú sviatky.

Vošla dnu a rozsvietila. V byte sa nič nezmenilo. Starý ošarpaný gauč, ktorý získala v garážovom výpredaji v Brooklyne, vyzeral riadne opotrebovane. Kúpila si ešte použité kožené kreslo, ktoré pre ňu predstavovalo najpohodlnejšiu vec, akú teraz vlastnila. Často v ňom, čítajúc knihu, zaspala. Oproti gauču bolo ďalšie veľké kreslo pre hostí, aby bola pripravená, ak by niekto prišiel, hoci nikoho k sebe nepozývala. Ako konferenčný stolík slúžil starý kovový kufor oblepený nálepkami z ciest, ktorý kúpila po tom, keď zohnala gauč. Zariadenie bytu dotváral ešte malý jedálenský stôl so štyrmi rozdielnymi stoličkami a zoschnutá rastlina na okennom parapete, ktorú chcela vyhodiť ešte v júli, ale zabudla na to, až sa napokon stala súčasťou interiéru. Pomocnica, ktorá upratovala v byte, sa neodvážila ju vyhodiť. Niekoľko starých lámp vrhalo na izbu teplé svetlo. Mala tam televíziu, ktorú nikdy nepozerala. Prečítala si len správy na internete. V spálni sa nachádzali posteľ, bielizník z výpredaja a stolička. Steny boli holé. Toto miesto nevyvolávalo dojem útulného domova, Ginny tu len prespávala a skladovala oblečenie. Upratovačka k nej chodila raz do mesiaca, keď bola Ginny preč, a raz do týždňa, keď bola doma.

Ginny položila kufor a plecniak do spálne, vrátila sa do obývačky, usadila sa na gauč, ktorý bol napriek úbohému vzhľadu pohodlný. Oprela si hlavu a premýšľala, čo všetko sa za posledných dvadsaťosem hodín udialo. Mala pocit, akoby práve priletela na Zem z inej planéty. Vtom zazvonil telefón. Netušila, kto to môže byť, veď kancelária bola zavretá a bolo desať hodín večer. Vytiahla mobil, ktorý si zapla na colnici, hoci nechcela nikomu volať, a prijala hovor.

„Si späť alebo stále na cestách?“ spýtal sa veselý hlas na druhej strane. Bola to jej sestra Rebecca z LA.

„Práve som prišla,“ odvetila Ginny s úsmevom. So sestrou si pravidelne písali esemesky, ale už mesiac spolu nehovorili. Zabudla, že Rebecce oznámila dátum návratu.

„Si určite vyčerpaná,“ súcitne podotkla Becky. Ginny sa na staršiu sestru, ktorá sa o všetkých starala, spoliehala, hoci ju už tri roky nevidela. Telefonovali si, písali maily a esemesky, a aspoň tak udržiavali blízky vzťah. Becky nedávno prekročila štyridsiatku, bola od Ginny o štyri roky staršia. Bola vydatá, mala tri deti, s ktorými žila v Pasadene. Posledné dva roky u nich býval aj Beckin a Ginnin otec, trpel Alzheimerovou chorobou, ktorá sa pomaly, ale stále zhoršovala. Matka umrela pred desiatimi rokmi. Otec mal sedemdesiatdva, ale Becky povedala, že pre chorobu vyzerá o desať rokov starší. Pracoval v banke, a keď nastúpil do dôchodku, ovdovel a po manželkinej smrti stratil chuť do života.

„Som unavená,“ pripustila Ginny, „neznášam vianočnú atmosféru mesta. Dúfala som, že prídem oveľa skôr a v tomto čase budem už preč, ale moje preloženie prišlo neskoro,“ posťažovala sa Ginny. Bojovala s únavou, a kým počúvala sestrin hlas, privrela oči. „Dúfam, že ma niekam pošlú čím skôr, ale ešte sa mi neozvali.“ Predstava, že nebude v New Yorku dlho, ju rozveselila. Byt ju neskľučoval, len myšlienka na to, že nemá medzi misiami čo robiť a nikto ju v New Yorku nepotreboval. Nemala žiadne koníčky. Túžila len odísť čo najskôr a čo najďalej.

„Prečo si neoddýchneš? Veď si sotva prišla. Prečo k nám nezájdeš na návštevu, než ťa pošlú preč?“ Becky už predtým pozvala Ginny, aby s nimi strávila sviatky, ale tá odmietla.

„Neviem,“ odvetila vyhýbavo Ginny. Stiahla si gumičku z plavých dlhých vlasov, ktoré sa jej rozliali po chrbte. Bola oveľa krajšia, než si uvedomovala, no vzhľad pre ňu nehral takú dôležitú úlohu ako kedysi v dávnej minulosti, ktorá pre ňu prestala existovať pred tromi rokmi.

„Mala by si navštíviť otca, prv než bude ešte viac popletený,“ pripomenula jej Becky. Ginny nevidela pomalé, ale neustále zhoršovanie choroby a nevedela, ako zlý je jeho zdravotný stav v posledných mesiacoch. „Prednedávnom sa stratil len dva bloky od domu. Jeden sused ho priviedol domov. Nemohol si spomenúť, kde býva. Deti sa snažia naňho dozrieť, ale často zabudnú. Nemôžeme ho ustavične sledovať.“ Becky od narodenia druhého dieťaťa nepracovala. Rozbiehala sľubnú kariéru v oblasti styku s verejnosťou, ale kvôli výchove detí sa jej vzdala. Ginny si nebola istá, či sa sestra rozhodla správne, ale Becky zjavne nič neľutovala. Jej syn a dve dcéry boli teraz v tínedžerskom veku a zamestnávali ju viac než kedykoľvek inokedy. Manžel Alan jej pomáhal s deťmi aj s otcom, pracoval ako elektrotechnický inžinier a zabezpečil svojej rodine slušný život.

„Nemali by sme ockovi zohnať opatrovateľku, ktorá by ťa trochu odbremenila?“ spýtala sa zúčastnene Ginny.

„Nepáčilo by sa mu to. Stále sa chce cítiť nezávislý. Už ho nepúšťam ani chodiť von so psom, dva razy ho stratil. Nazdávam sa, že sa jeho zdravotný stav ešte zhorší, ani lieky mu veľmi nezaberajú.“ Lekári ich varovali, že lieky chorobu načas spomalia, no potom sa už nebude dať nič robiť. Ginny sa vyhýbala myšlienkam na otca, čo bolo jednoduchšie, keď bola preč. Becky tomu čelila každý deň, čo v jej sestre vyvolávalo pocit viny a snažila sa vyjadriť Becky pochopenie aspoň telefonicky. Do LA sa už nemohla znovu presťahovať, návrat by ju zabil. Odkedy odišla z toho mesta, nebola tam ani na návšteve. Becky ju úplne chápala, hoci sa o otca musela starať sama. Od sestry len chcela, aby otca navštívila, kým nebude neskoro, čo sa jej snažila naznačiť, nechcela Ginny vystrašiť ani v nej prebudiť pocit viny. Prognózy neboli pre ich otca priaznivé, choroba postupovala, Becky videla zmeny každý deň, najmä za posledný rok.

„Určite sa zastavím,“ sľúbila Ginny. Svoje slová myslela vážne, ale obe vedeli, že sa jej to pred odchodom na ďalšiu misiu nepodarí. „A čo ty? Si v poriadku?“ spýtala sa Ginny. V pozadí počula hlasy detí. Becky si celý deň nenašla pre seba ani chvíľku.

„Je mi dobre. Pred Vianocami mám blázinec, keď sú decká doma. Chceli sme ich zobrať lyžovať, ale nemôžem tu otca nechať samého. Dievčatá pôjdu teda s priateľkami. Charlie má novú frajerku, od ktorej sa nedokáže odtrhnúť, je nadšený, že nemusí ísť preč. Musí si ešte pripraviť všetko potrebné do prihlášky na vysokú, celé prázdniny ho s tým budem naháňať.“ Predstava, že jej synovec ide na univerzitu, vytrhla Ginny z ľahostajnosti a uvedomila si, ako čas rýchlo beží.

„Nemôžem tomu uveriť.“

„Ani ja. Margie bude mať v januári šestnásť, Lizzie trinásť. Kde, dopekla, utiekol môj život, kým som im robila taxikárku do školy a na krúžky? V júni budeme mať s Alanom dvadsiate výročie svadby. Strašné, však?“ Ginny zamyslene prikývla. Pamätala si ich svadbu, akoby to bolo včera. Mala šestnásť a išla sestre za družičku.

„Veru je. Ťažko uveriť, že máš na krku štyridsiatku a ja mám tridsaťšesť. Len nedávno si mala štrnásť a nosila si strojček na zuby, a ja som mala desať.“ Obe sa pri spomienke zachichotali. Vtom prišiel Alan z práce a Becky povedala, že už musí končiť.

„Musím mu spáliť večeru. Stále som mizerná kuchárka, na tom sa nič nezmenilo. Vďakabohu, že na štedrovečernú večeru ideme k Alanovej matke. Neviem, či by som si s moriakom dala znovu rady. Deň vďakyvzdania som sotva prežila.“ Beckina rodina bola rýdzo americká a predstavovala všetko, čo Ginny nikdy nemala.

Becky vždy urobila, čo sa od nej očakávalo. Vydala sa za chlapca, s ktorým chodila na vysokej škole. Po promóciách si s rodičovskou pomocou kúpili dom v Pasadene. Narodili sa im tri úžasné deti. Becky bola skvelá matka. Bola predsedníčkou rodičovského združenia, viedla skautský krúžok, ktorý navštevoval jej syn, dcéry zapísala do všetkých mimoškolských krúžkov. Pomáhala im s úlohami, výborne sa starala o domácnosť a Alanovi bola skvelou ženou. Ich manželstvo bolo takmer dokonalé. Teraz sa navyše starala o otca, kým sa Ginny túlala po svete a snažila sa vo vojnových oblastiach a spustošených krajinách vyliečiť všetky neduhy sveta.

Rozdiel medzi oboma sestrami bol v súčasnosti ešte zreteľnejší než kedykoľvek predtým, stále si však jedna druhú vážili a milovali sa. Staršia sestra však ťažko chápala životnu cestu, ktorú si Ginny v posledných rokoch vybrala, hoci poznala príčinu. Podľa nej reagovala neprimerane a Alan s ňou súhlasil. Obaja dúfali, že napriek tomu, čo sa stalo, Ginny sa vráti domov, usadí sa a znovu začne viesť normálny život, než sa zmení na čudáčku a samotárku. Becky sa bála, že Ginny k tomu očividne smeruje, hoci ju obdivovala za to, čo robila. Boli presvedčení, že by sa mala vzdať cestovania a rizika, ktorému sa každodenne vystavovala, než sa nechá zabiť. Becky chápala, že Ginny trestá samu seba, ale už stačilo. Pomáhať ľuďom v núdzi znelo veľmi vznešene, ale dva a pol roka v divočine v krajinách ako Afganistan bola prílišná obeť. Becky si s Alanom ani nevedeli predstaviť, čo tam robí. Becky to nepovedala nahlas, aby na mladšiu sestru veľmi netlačila, ale potrebovala pomôcť s otcom. Ginny bola stále preč a príliš ďaleko a všetky zložité rozhodnutia a ťažké chvíle ležali na Becky. Ginny odišla, prv než sa otcov stav zhoršil, a pri jej práci nebola nikdy nablízku, aby sestru odbremenila.

„Zavolám ti zajtra,“ sľúbila Becky. Zložili.

Obe vedeli, že Ginny čaká zlý deň. Ako každý rok. Výročie dňa, keď sa Ginnin život prevrátil naruby a všetko, čo milovala a bolo jej drahé, zmizlo. Bol to deň, ktorý by najradšej vymazala z kalendára či prespala, ale nedalo sa mu vyhnúť. Ginny v ten večer ležala v posteli, nemohla zaspať, a pred očami jej dookola bežal ten istý film. V hlave jej vírilo, čo všetko mohlo byť iné, prečo to malo tak byť, čo mala urobiť a neurobila. Koniec bol zakaždým ten istý. Bola sama a Mark s Chrisom mŕtvi.

Dva dni pred Vianocami išla s manželom na večierok, ktorý organizovali ich priatelia. Boli tam aj deti, pre ktoré pozvali Mikuláša, preto zobrali so sebou aj Christophera.

Ginny si nikdy nepozrela fotografie z toho večera. Becky jej ich zabalila spolu s Chrisovými albumami, keď bol bábätko, a so svadobnými fotografiami s Markom, obrázky synovca Christophera, sediaceho Mikulášovi na kolenách, jej zlomili srdce. Boli schované v škatuliach, ktoré Ginny nikdy neotvorila a nevybalené ležali v druhej izbe. Netušila, že jej Becky poslala spomienky na jej stratený život. Zatiaľ sa nevedela pozrieť minulosti zoči-voči.

Ginny s Markom tvorili výnimočný pár, boli hviezdami televíznej stanice. Ginny pracovala ako reportérka a jej manžel bol najpopulárnejší moderátor televízie. Príťažlivý, nádherný a bláznivo zamilovaný pár sa vzal, keď Ginny mala dvadsaťdeväť a čakala ju sľubná kariéra v televízii, Mark bol už v tom čase známy a úspešný. O rok sa narodil Chris. Mali nádherný dom v Beverly Hills a všetko, po čom kedy túžili, manželstvo a život, ktorý im všetci okolo nich závideli.

V ten večer, keď išli na večierok, sedel Chris na zadnom sedadle, oblečený v červenom zamatovom vianočnom kabátiku s kockovaným motýlikom. Mal tri roky a nevedel sa dočkať, kedy si Santovi sadne na kolená. Ginny naňho dávala pozor, Mark zamieril k baru a dal si s kamarátmi pohár vína. Mal za sebou dlhý deň, aj Ginny si trochu vypila. Väčšina rodičov držala v ruke pohár a boli v povznesenej sviatočnej nálade. Nikto nebol opitý. Aj Mark pôsobil triezvo, keď odchádzali z večierka, aby sa Chris dostal včas do postieľky. Tisíc ráz potom povedala, že Mark vyzeral triezvo, akoby na tom záležalo a mohlo to zmeniť hrozné následky. Pitva preukázala prítomnosť alkoholu v krvi nad povolenú hranicu, nie vysoko, ale dosť, aby to ovplyvnilo jeho reflexy a spomalilo reakcie. Očividne si dal, kým strážila Chrisa a zhovárala sa s inými matkami, viac než jeden pohár. Mark býval vždy zodpovedný, Ginny si bola istá, že ani jemu sa nezdalo, že toho v tú noc vypil priveľa. Inak by jej povedal, aby šoférovala, alebo by si zavolali taxík.

Dostali sa na diaľnicu a zaradili sa do pruhu. Začalo pršať. Čelne sa zrazili s kamiónom, ktorý ich auto úplne rozmliaždil. Mark a Chris boli namieste mŕtvi. Ginny strávila mesiac v nemocnici so zlomeným krčným stavcom a rukami. Z auta ju museli vystrihovať hasiči. Becky utekala do nemocnice, hneď ako jej zavolali, rozhodli sa však pred Ginny zamlčať, čo sa stalo s manželom a synom. Becky jej povedala pravdu až na druhý deň. V jednom okamihu vyhasli dva životy a tretí stratil zmysel. Ginny sa nikdy do svojho domu nevrátila, nechala na Becky, aby sa všetkého zbavila, okrem pár vecí, ktoré zabalila a poslala sestre do New Yorku.

Ginny zostala u Becky, kým sa jej nezahojila krčná chrbtica. Mala neuveriteľné šťastie. Zlomenina bola vyššie, vďaka čomu neochrnula. Pol roka nosila fixačný krčný golier. V práci dala výpoveď, vyhýbala sa všetkých spoločným priateľom, na nikoho nezniesla pohľad. Bola presvedčená, že v tú osudnú noc nemala Marka nechať šoférovať. Bola to jej vina, že sadol za volant. Ona ich zabila. Predpokladala, že si obaja dali iba jeden pohár vína, Mark len zriedkavo vypil viac. Ginny nerada šoférovala po diaľnici potme. Nezišlo jej na um spýtať sa Marka, koľko toho vypil, zdal sa jej triezvy. Hovorila si, že keby sa ho opýtala, mohla šoférovať ona a možno by manžel a syn neumreli. Becky vedela, že jej sestra si nikdy neodpustí, akokoľvek jej to budú vyhovárať. Marka ani Chrisa jej to už nevráti.

V apríli sa Ginny presťahovala do New Yorku. S nikým sa nerozlúčila. Mesiac si hľadala prácu v humanitárnej organizácii. Musela utiecť čo najďalej od starého života. Becky to nahlas nikdy nevyslovila, ale bola si istá, že Ginny túžila umrieť a vyhľadávala nebezpečné misie, kde ju mohli zabiť. Becky to lámalo srdce, chápala sestrino utrpenie, nikto jej však nevedel pomôcť. Dúfala, že čas jej rany vylieči a pomôže jej zmieriť sa s krutým osudom. Stratila úlohu manželky a matky, prišla o dve najmilovanejšie bytosti na svete. Vzdala sa kariéry, na ktorej tvrdo pracovala. Ginny bola dobrá reportérka a v televízii sa jej darilo. Bola šťastnou, úspešnou a spokojnou ženou. Počas jednej noci sa jej život zmenil na najhoršiu nočnú moru. Ginny o tom nikdy nehovorila, ale jej sestra vedela a cítila, akým peklom prechádza. Preto na ňu Becky netlačila, aby jej pomohla s otcom. Ginny sa musela vyrovnať so stratou a s tragédiou. Becky nemala srdce zavaliť ju ďalším bremenom. Starala sa preto o otca sama a Ginny zatiaľ’ po svete vystavovala svoj život riziku.

Jedného dňa, bez ohľadu na to, ako rýchlo či ďaleko utečie, sa bude musieť zastaviť a čeliť skutočnosti, že dvaja ľudia, ktorých stratila, sú preč a nikdy sa nevrátia. Becky len dúfala, že sestru dovtedy nezastrelia povstalci. Zakaždým keď sa dozvedela, že je späť v New Yorku, čo len nakrátko, uľavilo sa jej. Aspoň kým bola doma, bola v bezpečí. Bolo priam neuveriteľné, ako rýchlo utiekol čas a ony sa nevideli takmer tri roky. Becky sa starala o svoju rodinu a Ginny v ďalekej divokej krajine riskovala vlastný život, aby odčinila svoje hriechy.

Becky so smútkom v tvári položila telefón. Alan sa k nej sklonil a pobozkal ju. Becky bola pekná žena, ale oslnivo krásnej sestre sa nevyrovnala, hlavne v čase, keď pracovala Ginny v televízii a dennodenne jej upravovali vlasy a tvár. No aj bez toho Ginny vyzerala lepšie než jej sestra. Ginny bola krásavica a strhla na seba všetku pozornost a Becky pôsobila ako dievča od susedov.

„Si v poriadku?“ spýtal sa ustarostene Alan.

„Hovorila som s Ginny. Je v New Yorku. Zajtra je výročie,“ poznamenala významne. Alan prikývol.

„Mala by navštíviť otca, kým je v Štátoch,“ vyriekol odsudzujúcim tónom. Už ho nebavilo dívat sa na to, ako celé bremeno nesie na pleciach len Becky. Dookola počúval len výhovorky, prečo švagriná nemôže. Voči jeho žene to nebolo spravodlivé. Becky bola oveľa chápavejšia než on.

„Povedala, že príde,“ potichu povedala Becky. Alan neodpovedal. Vyzliekol si kabát, posadil sa na svoju obľúbenú stoličku a zapol televíziu, aby si pozrel správy. Becky odišla do kuchyne pripravit večeru. Sestra jej však neschádzala z mysle. Vždy mali odlišné ciele, ale rozdiely medzi nimi neboli nikdy také viditeľné ako v posledných troch rokoch. Ich životy boli od seba na míle vzdialené.

Ginny vírili v hlave rovnaké myšlienky. Vošla do kúpeľne, pustila sprchu a vyzliekla sa. Becky mala manžela, tri deti, dom v Pasadene a viedla usporiadaný život, kým jej nezáležalo na hmotných statkoch a žila v byte zariadenom druhotriednym nábytkom. Nemala pre koho žit, len pre ľudí, ktorým po celom svete pomáhala. Skúsila, či je voda horúca, potom vliezla do sprchy a nechala si vodu stekat po dlhom štíhlom tele a po tvári, aby jej odplavila slzy. Nasledujúci deň bude veľmi bolestivý. Musí ho prekonat ako každý rok, hoci sa niekedy pýtala samej seba prečo. Prečo vôbec bojovala o to, aby sa nevzdávala a zostala nažive? Pre koho? Nebolo to jedno? Čoraz ťažšie hľadala odpovede na otázky. Čas utekal a nič sa nezmenilo. Mark a Chris boli navždy preč. Bolo ťažké uveriť, že bez nich dokázala prežiť tri nekonečné roky.

Table of Contents

Start

Kapitola 1