Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fiona Valpy: Navždy po francouzsku

Vydání první

Copyright © Fiona Valpy 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2090. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The French For Always vydaného

nakladatelstvím Bookouture, an Imprint of StoryFire Ltd.,

Velká Británie v roce 2014

Český překlad © 2017 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0595-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0596-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Fiona Valpy

Navždy po francouzsku (ukázka)

S láskou

pro Aline Woodovou,

nejelegantnější a nejskvělejší

matku nevěsty

Poděkování

Nejdříve ze všeho vám děkuji (ano, vám, milí čtenáři), že jste si vybrali ke čtení právě tuto knížku. Doufám, že vám vyvolá úsměv na tváři a bude vás lákat někdy se vydat na návštěvu do tohoto koutu jihozápadní Francie.

Některá z míst, o kterých se v knize zmiňuji, skutečně existují a lze si je najít na každé dobré mapě. Jiná, jako třeba městečko Coulliac, jsou pouze výplodem mojí fantazie. Mám to štěstí, že žiju v části světa, kde se nachází množství krásných zámků, a některé jsou místem konání nádherných svateb. Château Bellevue de Coulliac však nevzniklo na základě žádného z nich a je úplně fiktivní, veškerá podobnost se skutečnými lidmi nebo místy je čistě náhodná. Pokladový vápenec, který v této části Francie tvoří velkou část skalního podloží, je známý vytvářením tunelů a jeskyň. Pokud vás to zaujalo a chtěli byste se tam někdy podívat, tak podzemní kostel v Saint-Emilionu a jeskyně kolem Les Eyzies (patří k nim i ty se světoznámými prehistorickými malbami v Lascaux) jsou magickými a fascinujícími místy.

Existuje dlouhá řada lidí, jimž bych chtěla poděkovat, až příliš dlouhá na to, abych je všechny vyjmenovala individuálně. Považuji za své obrovské štěstí, že mám tak úžasnou spoustu přátel a příbuzných. Ráda bych ale z celého srdce vyslovila velké veřejné „děkuji vám“ Oliveru Rhodesovi, mému vydavateli u Bookouture, a Emily Rustonové, mojí editorce, kteří mě znovu tak zdatně provedli celým procesem psaní, stejně jako Debbii Brunettinové za její pečlivý dohled nad detaily a Lorelle Belliové za to, jak rozšířila horizont mých knih i do jiných jazyků, než je angličtina.

Jsem nesmírně vděčná Joan Harcourtové za její podporu na dálku i za povzbuzování (a za Thomasův vlídný úsměv), děkuji své úžasné kmotřence Nixy a její matce Pippě za to, že mi dovolily vypůjčit si jejich jména. Díky a obrovský respekt Jamesovi Valpymu a Tracy Metzové za vysvětlení, jaký je život na cestách, a za pomoc s technickými detaily ozvučení a osvětlení. S láskou také děkuji všem členům své rodiny, kteří mě vždycky s nadšením věrně podporovali v mém úsilí: Si, Janovi a Nickovi (který je spisovatelem v záběhu), jako vždycky taky Carin (je extraordinaire skvělá jako sestra i jako podpora) a jejím krásným dcerám Em a Trash – jsme jedna rodina, Rupertovi (manželovi, nejlepšímu příteli a inspiraci pro všechny mé hrdiny), i našim synům Jamesovi a Alastairovi, kteří mi vždy vykouzlí úsměv na tváři.

V neposlední řadě samozřejmě děkuji své matce Aline (tomu nejlepšímu obchodnímu zástupci, jakého si jen dívka může přát), která nás naučila, že když dojde na srdeční záležitosti, vždycky se vyplatí dát lásce novou šanci.

Tanči, jako by se nikdo nedíval,

miluj, jako by tě nikdy nikdo nezranil,

Zpívej, jako by nikdo neposlouchal,

žij, jako by bylo nebe na zemi!

Mark Twain

Kapitola 1

Konec

Bylo nebylo – a nebylo to zase tak dávno a dokonce ani tak daleko – vysoko na kopci nad zlatavou řekou se vypínal starobylý zámek, ukrytý mezi vinicemi.

Byla horká letní noc a Sara se s úlevným vzdechem skácela na postel. Natáhla si nohy na chladivou hladkou přikrývku. Každá buňka v těle jí tepala únavou. Natáhla se pro budík a nastavila ho na zítřejší ráno, nebo spíš vlastně už na dnešní ráno. Hodiny ukazovaly bez třinácti minut dvě. Na nohou byla víceméně bez přestávky – honem si to spočítala na prstech – osmnáct hodin a za dalších pět už na nich bude muset stát znovu. Zítra to však bude snazší, protože samotná svatba už skončila, takže ji už čeká jen sobotní brunch a na ten skoro všechno přivezou dodavatelé. A pak už někteří hosté, až vyprovodí nevěstu se ženichem na svatební cestu, začnou odjíždět. Brittany a Gary odfrčí pryč v pronajatém autě, obaleném holicí pěnou a ověšeném plechovkami a nafouknutými kondomy, a vydají se na letiště v Bordeaux, odkud odletí na týden k moři do Thajska.

V půlce první sezony se Sařino nové podnikání na zámku Château Bellevue de Coulliac začalo pořádně rozjíždět. Těšilo ji, že se může stát součástí oněch kouzelných okamžiků a pomáhat lidem splnit jejich sny o svatbě na starobylém kamenném zámečku, usazeném na kopci nad hlubokým údolím řeky Dordogne. Nový život tady ve Francii, kam s Gavinem odešli za snem vybudovat si vlastní firmu, vypadal krásný jako z obrázku.

Tak proč tedy v klidnějších okamžicích měla stále sílící pocit, že se dusí?

Nešlo jen o lepkavé vedro a nekonečný sled příjezdů, svateb, odjezdů a pak hned zase okamžitých příprav na ty další. Když se někdy konečně mohla zastavit a přemýšlet – což se, přiznejme si, za několik posledních měsíců nestávalo často, protože jejich první sezona byla v plném proudu –, zmocňoval se jí drobný, ale příšerně vtíravý pocit, že udělala velkou chybu. Možná největší chybu v životě, tedy aspoň prozatím. Tím, že sem přijela, za sebou Sara totiž spálila všechny mosty. Prodala svůj malý londýnský byt a rozloučila se i se svým rozrůstajícím se podnikem pro navrhování zahrad. Odjela bez ohlížení, viděla před sebou jen svůdný příslib slunné budoucnosti ve Francii, manželského života s Gavinem, domova, rodiny…

Až doteď se vždycky považovala za opatrnou a schopnou. Teď se ale tato jistota začínala otřásat v základech. Do představ se jí vkrádaly pochybnosti, nahlodávaly ji jako trouchnivina a otřásaly její sebedůvěrou. K přestěhování se rozhodla naprosto impulzivně, skoro jako by to ani nebyla ona. Kdo ví, jaké další zmatky ještě bude schopná vyrobit v dalších letech?

Nešlo o nával práce, i když zde byl opravdu mnohem větší a těžší než všechno, co Sara dosud v životě dělala. Přitom jako zahradní architektka s vlastním rozbíhajícím se podnikem už o těžké práci taky leccos věděla. Tyhle praktické záležitosti měla vlastně nejradši. Ponořit se do víru povinností při renovování, dekorování a zútulňování budov, začít s úpravou okolí a tak vytvořit krásné prostředí, které by posloužilo jako pozadí pro svatební fotografie, zároveň založit jejich webové stránky a dát dohromady marketingový plán. Pocit zadostiučinění z úspěchu stál za všechnu tu námahu. A při tom všem nebylo nic, co by ji víc tlačilo k soustředění, než neodvolatelný, děsivý a skálopevný termín první svatby této sezony, hrozivě se vyjímající v kalendáři.

Připomínala si, že pustit se společně do tohoto dobrodružství ve zdejším nádherném koutu světa a něco vytvářet s mužem, jehož miluje, byla ta nejúžasnější, nejskvělejší a nejvytouženější příležitost. Mohla by ale také být pořádně děsivá, kdyby nebylo skutečnosti, že do ní šli s Gavinem společně. Když během té první studené a vlhké zimy, plné stavebního prachu, který jim pokrýval všechny póry na těle, kdy měli ruce samý puchýř a šrám od nezvyklé lopoty, podporovali jeden druhého. A když čas od času klesali na mysli, vzájemně se povzbuzovali.

Když si na to Sara vzpomněla, nevědomky si sáhla rukou k hrdlu, aby utišila dusivou paniku, která se jí tam teď usídlila.

Bylo to hned počátkem jejich první svatební sezony, kdy si totiž všimla, že si Gavin zjevně potřebuje nahonit vlastní ego tím, že na ní hledá chyby. Kritizoval její snahu ve stovkách drobností a neustále zpochybňoval její rozhodnutí. Zpočátku se jí to zdálo bezvýznamné. Jak ale šel čas, Sara cítila, že za ty dva roky od jejich přestěhování se její vnímání sama sebe nenápadně, ale nezadržitelně změnilo. Nešlo o nic zásadního, o nic konkrétního, na co by se dalo ukázat prstem, ale postupně, po kouscích, se Gavin zmocnil vlády. Jejich partnerství se změnilo v jeho diktátorství. Začal přijímat jednostranná rozhodnutí, opovrhoval jejími návrhy, nebral v úvahu její plány. Samozřejmě že to byla také její chyba. Možná že kdyby na začátku nenechala věcem volný průběh a nepodléhala jeho lepším vědomostem o podnikání, nemusela tu teď ležet s pocitem, že se úplně připravila o hlasovací právo. Protože pokud by k sobě byla naprosto upřímná, přesně takhle si připadala. Že když promluví, nikdo ji neposlouchá. Místo aby vložila svou energii do budování zahrady, dělala na zámečku všechno podle Gavina. Nakonec to bylo snazší. Pečlivě se přitom vyhýbala plíživému podezření, že jejich vztah zřejmě nestojí na pevných základech. Každopádně po většinu času byli oba tak vytížení, že jim prakticky nezbýval čas přemýšlet. Ta stará Sara, schopná a sebevědomá, se objevovala už jen v ojedinělých, ale o to vzácnějších okamžicích, kdy se pokoušela dát najevo svůj hlas.

Problém však byl v tom, že jediný, kdo mu naslouchal, byla Sara sama.

Nejspíš tedy bylo jedině dobře, že měla většinu času tolik práce, aby tyhle myšlenky plné paniky rázně potlačila. Potřebovala si ušetřit energii pro hosty, zajistit, aby každá svatba byla co nejdokonalejší. Každá z nich měla svůj zvláštní charakter, v němž se odrážely jedinečné osobnosti jejích účastníků. Sara měla vždycky radost, když viděla, jak každá dvojice vtiskla obřadu svůj vlastní ráz, a splnila si tak pohádkový sen.

Dnešní svatba však byla obzvlášť těžký oříšek. Matka nevěsty, paní Nolanová, byla pěkný prudič. Nenechala Saru a Gavina ani chvíli na pokoji. Neustále jim stála za zády, v pravidelných intervalech nahlížela Saře přes rameno a přidávala další a další požadavky k už beztak dlouhému seznamu dceřiných speciálních přání.

„Omlouvám, ale nemáte nějakou růžovou mašli? Já jen, že Brittany chce, aby Melanie měla jako doprovod Bitsy, až půjdou k oltáři, a my s sebou máme bohužel jenom žluté vodítko. A žlutá by se hrozně tloukla s barvou šatů družiček. Ne, ne takhle světle růžovou, spíš do fuchsiova… Ach jo, no, jestli nemáte nic lepšího, tak se tedy budeme muset spokojit s tímhle. Brittany se to ale líbit nebude.“ Saře se nakonec podařilo vyhrabat ze šuplete plného ozdobných papírů kus jasně růžové stužky a Brittanyino osobní slunce se mohlo vynořit z černých mraků.

Také v kapli došlo k dalšímu nervy drásajícímu okamžiku, když Melanie, svědkyně, upustila konec růžové mašle, připnutý k brilianty posázenému obojku Brittanyiny kapesní čivavy Bitsy. Mrňavý pes utekl a málem vyběhl dveřmi ven. Gavinovy rychlé reflexy naštěstí zachránily situaci, takže s tichým mručením „Nikdy nepracuj s dětmi ani se zvířaty“ mohl Bitsy vrátit do Melaniiny očekávající náruče a štědře odhaleného výstřihu.

Paní Nolanová nebyla jen prudič, ale byla také mluvka. Saru ještě teď brněly uši z neustálého proudu řečí, jimiž ji po celý den doprovázela. „Samozřejmě že jsme původně chtěli mít svatbu u nás v Colchesteru, kde je slavná katedrála, ale Brittany řekla: ‚Ne, mami, tohle je můj velký den, takže chci, aby to bylo něco doopravdy nóbl.‘ A s tím jménem, co má, to musí být ve Francii. Dali jsme jí jméno podle místa, kde jsme ji počali, chápejte.“

„To je pěkné,“ řekla Sara zdvořile. Poslouchala jenom na půl ucha, protože právě ukládala talíře do myčky. „Takže jste ji pojmenovali podle Bretaně?“

Paní Nolanová na ni nechápavě pohlédla.

„Ne, drahoušku – podle jména trajektu. Tu první noc naší svatební cesty jsme jeli lodí z Portsmouthu do španělského Santaderu a pak jsme pokračovali na čtrnáctidenní líbánky dolů na Costa Blanca. Tehdy ještě nebyly letenky tak levné jako dnes a taky to samozřejmě bylo ještě předtím, než se Derekovi začalo dařit v podnikání, takže peněz nebylo nazbyt. Naše malá princezna ani neví, jaké má štěstí, že na svatební cestu jede do Bangkoku nebo bůhvíkam.“

Budeme raději doufat, že své první dítě nepočne taky hned první noc, pomyslela si Sara, když šla za floristkou zkontrolovat květinovou výzdobu v kapli, jestli odpovídá detailním instrukcím paní Nolanové.

Pan Nolan byl na rozdíl od své povídavé manželky spíš málomluvný. Podnikáním v autodopravě nadělal jmění, které se teď manželka spolu s dcerou ze všech sil snažily utratit. Celé ráno proseděl ve skládacím lehátku ve stínu pod cedrem se zoufalým výrazem muže, odsouzeného pronést projev na svatbě své dcery, ačkoliv by ze všeho nejraději popíjel pivo v místní hospodě s ostatními kamarády. Nakonec však šťastně dostál své povinnosti a přednesl nadšenou a vtipnou řeč. Pouze jednou se v ní zmínil o nelítostném osudu, zahrnujícím zamčenou místnost a ostře nabitou zbraň, který by na ženicha Garyho dopadl v případě, že by Brittany neposkytl takové zacházení, na jaké byla vždycky zvyklá.

Sara si protáhla rozbolavělé nohy a procvičila chodidla, aby ulehčila namoženým kotníkům. Tohle vedro bylo vražedné. Na druhou stranu to ale na svatbu samozřejmě bylo perfektní počasí a koneckonců byla to i jedna z věcí, za něž si lidé připlatili, když si vybrali obřad na francouzském zámečku. Trefit se do krásného slunečného dne zde bylo mnohem pravděpodobnější než v Británii. Jenže pracovat v třicetistupňové teplotě a často ještě vyšší bylo vysilující.

Když se sem předloni stěhovali, Sara i Gavin se těšili na slunce a užívali si novost pocitu tepla na kůži. Při práci se zdravě opálili dozlatova, když se snažili ze zámečku vykouzlit dokonalé prostředí pro konání svateb. Byli plní nadšení. Původně se jim ani nesnilo, že by si mohli dovolit koupit tak nádherné místo. Dali však dohromady každou penci ze svých úspor, Gavinovo dědictví a peníze z prodeje Sařina bytu, a po důkladném smlouvání to přece jenom zvládli. Jak Gavin škodolibě podotkl, dokonce i velká celosvětová krize přináší nové příležitosti – aspoň několika málo šťastlivcům. Cena byla tak nízká, protože dosavadní majitel objekt zoufale potřeboval prodat. Rekonstrukci, kterou zámeček nutně potřeboval, dotáhl jenom do poloviny, než zjistil, že si ukousl větší sousto, než jaké mohl zvládnout. A tak se stal zázrak, a Château Bellevue de Coulliac bylo jejich. Stanuli tak na začátku své cesty k cíli, jímž bylo vybudovat si úspěšnou firmu na pořádání společenských událostí a žít tak vlastní sen. A další rok, na konci své druhé a, jak doufali, úspěšné sezony, si chtěli uspořádat svoji pohádkovou svatbu na vlastním francouzském zámku, rozkládajícím se uprostřed nejlepších vinic na celém světě…

Sara by tak měla překypovat radostným nadšením, jako všechny ostatní nevěsty, které tady viděla – a ne prožívat strach a pocity bezhlasého dušení. Nemluvě o touze po útěše z fyzického kontaktu, která se jí zarývala pod žebra jako hluboká rána.

Jistě, nebylo nijak překvapivé, že Gavin neměl dost energie, aby se s ní miloval. Pracoval přece tak tvrdě a tolik hodin každý den. V prvních dnech, kdy byla Sara jako opilá sluncem a dobrodružností celého jejich podniku, se mu cítila být blíž než kdykoliv předtím. Jako by tak chtěla překonat stíny svojí minulosti – svého nešťastného dětství, předchozích nevydařených vztahů – a konečně po jeho boku uniknout do nového světa, kde láska a radost přicházely každý den jako prosté dary prostředí tak krásného, že jí až bralo dech. Pokoušela se vzpomenout si, kdy spolu naposledy takhle leželi, kdy cítila jeho sluncem prohřátou kůži na svém těle. Kdy ji pevně objaly jeho paže, silné a dohněda opálené dlouhými hodinami práce venku…

Možná že se věci zase změní, až budou mít za sebou první úspěšnou sezonu.

Sara si vmasírovala krém do prací zhrublých rukou. Zajela i pod zásnubní prsten, který jí byl teď trochu těsný, protože jí prsty horkem otekly. Pak se natáhla a zhasla lampičku na nočním stolku vedle sebe. Tu na opačné straně postele však nechala svítit, až si Gavin konečně půjde také lehnout.

Na sezonu se přestěhovali sem do tohoto malého kamenného domku s jednou stísněnou ložnicí a malým obytným prostorem, kde byl v jednom rohu kuchyňský kout. Stavení se tisklo zezadu k château vedle zdi od zeleninové zahrady. Zahrada byla v tuhle chvíli džunglí plevele, pevně vrostlého do těžké půdy, kterou pokročilé léto speklo do tuhosti betonu. Nerostlo v ní nic užitečného kromě prastaré hrušně s kmenem obaleným lišejníkem v rohu a nějakých bylinek, které pěstovala ve vysloužilém kamenném žlabu. Ale na nadcházející zimu si Sara naplánovala pustit se do práce a vytvořit z ní pravou potager, plnou úhledně udržovaných záhonů, aby měla v příští sezoně dostatek čerstvé zeleniny.

Jak tak ležela a čekala, až se dostaví spánek, připadalo jí, že ji horko svírá ze všech stran. Dusnou nocí se z francouzského potrubí linul slabý pach po síře. Prozrazoval, že umyvadlo v malé koupelně se už zase ucpalo. Přednost samozřejmě dostalo perfektní ubytování hostů. Jejich vlastní letní příbytek mohl počkat, a tak v domku bylo všechno dost provizorní.

Takže bude muset ráno zase protáhnout ucpaný odpad – další úkol, který si musí přidat na už tak dlouhý seznam povinností.

Diskotéka ve stodole, na které Gavin dělal dýdžeje, utichla už před půl hodinou, takže teď už si snad brzy přijde taky lehnout. Pokud si ovšem někde nesedne s některým z vytrvalejších svatebních hostů a nepustí se do další lahve whisky. V poslední době se to stávalo často. Ale když se tomu Sara divila – koneckonců druhý den ráno museli brzy vstávat a pustit se do práce –, jen se zasmál a řekl jí, že dobré vztahy s hosty jsou základem jejich podnikání, užitečné navíc i jako reklama, a že je to prostě součást práce. A tak ráno vstávala jako první, šla připravit něco málo na snídani pro ranní ptáčata mezi hosty a nechala Gavina, aby si poležel a získal cennou hodinu nebo dvě spánku navíc.

Zavřela oči a zlehka si povzdechla úlevou. Přesunula nohy na chladnější místečko na bavlněné přikrývce a cítila, jak únava odplývá z šíje a ramen a vířící myšlenky se začínají zklidňovat.

Okamžitě si však povzdechla znovu, tentokrát ale podrážděně, protože někdo zaklepal na dveře domku.

Zhluboka se nadechla, spustila unavené nohy přes pelest postele a natáhla si župan.

„Gavine? Saro? To jsem já, Brittany.“

Sara otevřela dveře. Na prahu stála nevěsta v kraťoučké svatební noční košilce z broskvově zbarveného saténu, lemovaného černou krajkou. „Omlouvám se, že ruším tak pozdě v noci, ale viděla jsem, že se u vás ještě svítí. Jde o Bitsy, potřebovala si čurnout, a tak jsem ji vzala na chviličku ven, jenže mi utekla. Nevím, co to do ní vjelo, doma nikdy nic takovýho neudělala. Mohl by mi Gavin jít pomoct ji najít?“

„Ještě se nevrátil, asi je pořád ve stodole a něco tam poklízí. Pojďte, já vám pomůžu hledat. Nemějte strach, určitě nebude nijak daleko.“ Sara vytáhla z prádelníku baterku a pořádně si utáhla pásek od županu (bílá bavlna, nic tak exotického, jako měla Brittany).

Opatrně vyšly po pěšině a pak přes trávník. Sara svítila baterkou pod stromy a do hustého křoví.

„Bitsy! Bitsinko, ke mně!“ zavolala Brittany.

„Pšššt, radši potichu,“ Sara si přitiskla prst ke rtům. „Lidi už teď většinou nejspíš spí.“

Po špičkách šly dál a najednou uslyšely slabé ňafání, přicházející odkudsi od bazénu.

„To je ona!“ Úzkost na Brittanyině tváři vystřídal výraz nadšení.

„Tak pojďme, ale potichu, abychom ji nevylekali. Ať nám zase neuteče.“

Kradly se dál po štěrkové cestičce. Sara nadzvedla západku na brance v plůtku, který obklopoval bazén.

Když pak ale posvítila baterkou na dlažbu, v hrůze strnula. Zastavila se tak zprudka, že do ní Brittany zezadu narazila. Protože na jednom z lehátek ležela dvojice ve výmluvně intimní pozici, zmítající se a sténající, jak se blížili k vrcholu. Kužel světla zachytil pohozenou prázdnou láhev od šampaňského, která ležela vedle zmuchlaného fuchsiově zbarveného hedvábí šatů družičky, a pak veselý záblesk Bitsyina briliantového obojku. Mrňavý psík urputně dorážel na nohu muže, který ležel na Melanii, na nohu, obutou do nezaměnitelné modré, růžové a fialové boty značky Sebago. A protože o nich vždycky mluvil jako o svých disko botách, Sara poznala, že patří jejímu vlastnímu – i když teď najednou už bývalému – snoubenci.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Motto

Kapitola 1

Konec