Charlie Engle

ULTRAMARATONEC

ze samého dna až k běhu napříč Saharou  (ukázka)

memoáry

Copyright © 2016 by Charlie Engle

All rights reserved.

Translation © Daniela Reischlová, 2017

ISBN 978-80-7252-698-7

Pro Momma

Kaž, abych pádil, a s nemožnostmi budu zápolit.

– WILLIAM SHAKESPEARE, Julius Caesar

ÚVOD

Vždycky jsem slyšel klíče, ty příšerné cinkající klíče, jak se ke mně blíží, a pak, jak se dozorce vzdaloval chodbou, jak se zase vytrácejí. Naučil jsem se ignorovat velkého plešouna, co půlku noci mlátil do své plechové skříňky, i toho vychrtlého chlápka v rohu, co neustále pořvával něco o Ježíšovi. Ale ať jsem byl sebeunavenější nebo ať jsem se snažil nacpat si pěnové špunty do uší sebehlouběji, ty zatracené klíče jsem pořád slyšel. Nešlo ani tak o samotný zvuk, šlo o ty klíče, které byly spojené s dozorcem – a kde byl dozorce, tam mohly být problémy.

Klíče znamenaly, že je pět ráno – čas na sčítání vězňů. Vykoukl jsem zpoza pásky přes oči, kterou jsem si vyrobil z kusu šedé látky utržené ze starých tepláků. Spousta spoluvězňů měla rozsvíceno celou noc – někteří si četli nebo psali, jiní lelkovali a věnovali se věcem, o kterých jsem nechtěl nic vědět. Páska přes oči mi pomáhala tomu všemu uniknout. Viděl jsem dozorce, jak opouští náš blok. Skvěle. Dneska bude šikanovat někoho jiného.

Sundal jsem si pásku, vydoloval z uší špunty a zůstal nehybně ležet na své horní palandě a poslouchal, jak se další dvě stovky chlapů v mém oddělení začínají probírat. Se mnou na cele byl Cody, příjemný chlapík, který dostal deset let za kupování marihuany. Teď pořád ještě chrápal na palandě pode mnou. Skrz vysoké ušmudlané dvojité okno v cele jsem zahlédl čtvereček černého nebe.

– – – –

Těsně předtím, než jsem nastoupil do federálního nápravného zařízení v Beckley, mě pozvali jako řečníka na velké setkání Anonymních alkoholiků v Charlotte v Severní Karolíně. U stolku s občerstvením se ke mně naklonil hřmotný potetovaný chlapík a doporučil mi, abych si ve vězení rozhodně pořídil přezdívku.

„A proč?“ zeptal jsem se ho, zatímco jsem si z papírového tácku bral sušenku.

„Pořiď si ji, protože až vylezeš z lochu a půjdeš po ulici a někdo zařve tvoje vězeňský jméno, budeš moct toho zkurvysyna ignorovat a v klidu jít dál.“

Během prvních tří měsíců za mřížemi jsem potkal Veverčáka, Prcka, Pick-n-Rolla, Piváka, Tuláka, Žvanila, Vousáče a Kliháka. Mně říkali Ultrák. Byl jsem ten běloch středního věku, co sám běhá kolečka na čtyřsetmetrovém prašném oválu vězeňského dvora, okolo šklebících se kuřáků a chlápků, co hrají basket. Když jsme byli zavření vevnitř, byl jsem ten cvok, který běhá kilometry na tvrdé podlaze vedle své palandy.

„Ty nepatříš do vězení,“ řekl mi spoluvězeň známý jako Fazolák poté, co mě pozoroval, jak víc než hodinu běhám na místě. „Patříš do zasranýho cvokhausu.“

Ultrák. Nemohli ani tušit, jak mi ta přezdívka sedí. Běhal jsem celý svůj život, abych něco zjistil a něčeho jiného se zase zbavil. Běhání mi pomohlo překonat desetiletou závislost na kokainu a přes dvacet let mě udrželo střízlivého. Běhání mi zachránilo život – a potom mi dalo život nový. Lidé ze světa ultraběhání tam venku mě znali. Přeběhl jsem přes Saharu a cestou jsem lámal rekordy. Byl jsem v pořadu The Tonight Show Jaye Lena. Míval jsem různé sponzorské smlouvy, které teď byly dávno minulostí. Najímali si mě, abych dával motivační přednášky hledištím plným farmaceutických agentů, válečných hrdinů, korporátních hlavounů a víkendových válečníků. Běhání – přemýšlení o běhání, čtení o běhání, psaní o běhání – bylo to jediné, co mi ve vězení z toho všeho zbylo.

Jednoho rána, těsně před sčítáním vězňů v 10:00, jsem si na své palandě v běžeckém časopise Runner’s World četl článek o Badwateru – 217 kilometrů dlouhém ultramaratonu, který se každý červenec koná v kalifornském Údolí smrti. Spousta lidí si myslí, že je to ten nejdrsnější závod na světě, a já bych se s nimi nehádal. Trať začíná pod úrovní hladiny moře a končí ve Whitney Portal, v plíce trhající výšce téměř 2 530 metrů na úpatí vrcholu Mount Whitney. Asfalt je v poušti tak rozpálený (jeho teplota často přesahuje 90 stupňů Celsia), že vám může roztavit podrážky na botách a nadělat puchýře na chodidlech. Běžel jsem Badwater pětkrát a až na jednu výjimku jsem se vždy umístil mezi prvními pěti. Zbožňoval jsem ten závod a lidi, kteří ho běhají. Považoval jsem se za součást té velké šílené Badwaterské rodiny.

Když jsem toho odpoledne vyšel na dvůr běhat, pořád ještě jsem myslel na Badwater. Měl jsem dvě hodiny, než se budu muset vrátit na sčítání v 16:00. Z travnatého plácku, kde jsem vždycky dělal své rozehřívací protahování, jsem viděl střechy několika domů na vzdáleném hřebeni. Někdy jsem dokonce zaslechl hudbu zvedající se ze zalesněného údolí pod námi. Dráha na dvoře byla jediné místo, kde se mi téměř dařilo sám sebe přesvědčit, že nejsem ve vězení.

Dal jsem se do běhu, nejdřív pomalu a pak jsem zrychloval. Na tváři jsem cítil slunce. Dovolil jsem si myslet na Badwater, na ten třesoucí se žár a lákavý obzor. Představoval jsem si, jak se nad údolím Furnace Creek tyčí mlhou zahalené hory, představoval jsem si zvrásněné duny okolo Stovepipe Wells a dlouhé neutěšené stoupání k průsmyku Townes Pass. Vybavoval jsem si pouštní světlo: za úsvitu červenohnědé a za soumraku světle fialové. Myslel jsem na to, jak se šplhám nahoru po úpatí Mount Whitney s vědomím, že s každou esovitou zatáčkou se mé mučivé stoupání blíží k cíli. A vybavoval jsem si i bolest. Teď jsem po té ohromné objasňující bolesti, která vám ukáže, kdo opravdu jste, a která se vás ptá, kým byste chtěl být, přímo prahnul.

Když jsem uběhl asi 8 kilometrů, nabral jsem tempo. A v hlavě se mi začalo ozývat něco, co už jsem slyšel dřív – zvuk připomínající bzukot a klapot točící se rulety, když se kovová kulička otáčí proti směru ruletového kola a čeká se, kam dopadne. Myslíte si, že víte, kde přistane, ale ona odskočí a zarazí se na místě, kde jste to vůbec nečekali. V duchu jsem viděl tu kuličku, jak se odráží, poskakuje a nakonec dopadá. Zastavil jsem se. Jak jsem ztěžka oddychoval, sepnul jsem si ruce za hlavou a podíval se k obloze. A nakonec Badwater tenhle rok stejně poběžím. Jo. A sakra, že jo.

Uběhnu ten závod na tomhle mizerném prašném okruhu. V duchu jsem vypočítal vzdálenost. Bude to znamenat 540 koleček, pravděpodobně celkem zhruba dvacet čtyři hodin běhu rozložených do dvou dnů. Budu si muset vyprosit určité laskavosti a musí se mi povést celé to napasovat mezi sčítání vězňů, ale říkal jsem si, že s trochou štěstí to můžu zvládnout. Znovu jsem se dal do běhu a tělo mi zaplavil známý pocit štěstí. Bylo to vzrušení, které jsem pocítil vždycky, když jsem se zapsal na nějaký velký závod. Ale tentokrát se spolu s ním dostavil i podivně povznášející – a bezpochyby paradoxní – pocit svobody: žádné vstupní poplatky, žádné přihlášky, davy, bezpečnostní kontroly na letištích, žádný Twitter, shánění peněz, žádná medaile v cíli, žádný tlak. Jediné, co jsem musel, bylo uběhnout 217 kilometrů. Ráno 13. července 2011, první den závodu Badwater, budu stát na své vlastní startovní čáře.

KAPITOLA 1

Milovala jsi mě, ještě než jsi mě viděla,

Miluješ mě se všemi mými chybami;

budeš mě milovat pro to, kdo jsem.

– LUFFINA LOURDURAJOVÁ

Narodil jsem se v roce 1962 v malém zapadlém městečku v kopcích okolo Charlotte v Severní Karolíně. Od chvíle, kdy jsem se naučil chodit, jsem byl dítě, kterému se dostávalo naprosté volnosti. Máma a táta byli devatenáctiletí prváci, kteří se potkali na kuřácké pauze během letního kurzu literatury na Severokarolínské univerzitě v Chapel Hill. Richard Engle, můj otec – vytáhlý, metr devadesát vysoký, s ostře řezanými rysy, ve vyžehlených khaki kalhotách a košilích s límečkem na knoflíčky – hrál na Severokarolínské univerzitě basketbal za prváky pod legendárním koučem Deanem Smithem. Rebecca Ransonová, má matka – sto šedesát centimetrů vysoká, nepoddajné krátké hnědé vlasy, tmavé oči, nadějná autorka divadelních her – byla dcerou běžce, který byl americkými novináři vybrán jako jeden z nejlepších a který se později na Severokarolínské univerzitě stal uznávaným trenérem normálního i přespolního běhu. Svá středoškolská léta ale nestrávila na hřišti ani na běžeckém oválu. V šestnácti otěhotněla a byla poslána do domova pro svobodné matky, kde zůstala, dokud neporodila holčičku, kterou dala k adopci. Že mám nevlastní sestru, jsem zjistil až o mnoho let později.

Rodiče se rozvedli, když mi byly tři roky. Můj otec vstoupil do armády a v roce 1966 byl poslán do Německa. Znovu jsem ho viděl až za víc než čtyři roky. Později jsem se dozvěděl, že se s matkou dohodli, že přede mnou o sobě navzájem nebudou říkat ošklivé věci – čímž se vysvětluje, proč o něm mamka ode dne, kdy odešel, skoro nikdy nemluvila. Prostě zmizel. Máma se plně vrhla na studium a své hry – a také na protestování proti každé nespravedlnosti, která ji štvala. A že v polovině šedesátých let byla v Severní Karolíně zatracená spousta věcí, kvůli kterým se mohl člověk vytočit.

Momma se také znovu vdala. Její nový manžel, Coke Ariail, byl režisér, producent, herec, fotograf, malíř a sochař a jeho oblíbeným námětem byly akty mé matky. Byl to laskavý chlapík z tradiční jižanské rodiny, kterému připadl nesplnitelný úkol nahradit mého otce. Jeho pravidla jsem ignoroval, jeho trestům jsem se vysmíval. Ještě než jsem oslavil desáté narozeniny, stěhovali jsme se pětkrát: Coke a má matka vždycky našli nějakou novou divadelní skupinu, kterou mohli vést, nový obor, který mohli vystudovat, nebo novou nespravedlnost, kterou mohli napravit. Září co září jsem si připadal jako exot: ten nový kluk s neupravenými vlasy po ramena a s rodiči hipíky, který místo toho, aby trávil soboty na baseballových trénincích a zápasech Malé ligy, vysedával na avantgardních divadelních hrách a pochodoval na protiválečných protestech. Když začalo soudem nařízené zrušení rasové segregace, jezdil jsem autobusem s černošskými dětmi a skamarádil jsem se s tichým chlapcem jménem Earl, čímž se ze mě v očích mých konzervativních spolužáků stal ještě větší exot.

Těsně před začátkem čtvrté třídy jsme se přestěhovali na venkov poblíž Durhamu, do jednopatrového domku s odlupujícím se nátěrem a polorozpadlou verandou. Matka to místo milovala, říkala, že má „charakter“ a „dobrou kostru“, a tak jsem řekl, že ho mám taky moc rád. Každý měsíc jsem musel odnést stodolarový šek s nájmem majiteli, což znamenalo dostat se přes pastvinu pro krávy oddělující naše domy. Při přebíhání toho pole, přeskakování elektrických plotů, skákání přes kravince a vyhýbání se býkům jsem si připadal jako James Bond. K Wimberleyovým jsem vždycky dorazil udýchaný, s vlasy zcuchanými potem, kraťasy padajícími z mých vyhublých boků a nohami zacákanými blátem a kousky trávy. Někdy mě pozvali dál na sendvič ze studeného hovězího jazyka a okurky z jejich zahrady.

Coke s matkou režírovali hry v místním divadle – rádoby umělecké jízlivé kousky, které sami napsali. A také pořádali spousty večírků pro herce. O těch večerech jsem vysedával na  velkém sedacím pytli ve svém pokoji, sledoval Johnnyho Carsona a schválně zvyšoval hlasitost, abych je přehlušil. Taky jsem měl vždycky zavřeno, protože domem se linul podivný pach: marihuana a vonné tyčinky spolu s chemikáliemi z Cokovy malé temné komory. The Tonight Show jsem si nikdy nenechal ujít, dokonce ani ve školní dny. Johnnyho jsem měl rád, ale díval jsem se hlavně kvůli Edovi McMahonovi. Pamatuju si, jak jsem si říkal, že s tím jeho hlasem karnevalového vyvolávače a srdečným burácivým smíchem by z něj byl báječný otec. Představoval jsem si, jak při rodinných sešlostech vchází předními dveřmi.

„Kde je Charlie?“ hřímal by hned ode dveří, „Kdepak ten můj kluk je?“

Když už měli Johnny a Ed toho večera padla, často jsem se vykolébal ze svého pokoje, hladový a žíznivý. Tou dobou už se večírek většinou přesunul ven na dvorek, kde všichni postávali čelem k otevřeným oknům. Nakukoval jsem přes obrovské můry narážející do sítě na dveřích a obvykle zahlédl mamku, jak víří ve své dlouhé sukni, zatímco Coke tančil zároveň se všemi a s nikým.

Pamatuju si, jak jsem se jednoho večera prodíral přes obývák a cestou do kuchyně překračoval prázdné lahve, pouzdra od kytar a sandály. Před sedačkou jsem se zastavil. Ležela na ní holka, jednu paži podivně vyvrácenou směrem k podlaze. A chrápala. Na stolku před ní stály dvě otevřené flašky piva, z kterých nebyla upitá ani půlka. Pár minut jsem ji sledoval, jak oddychuje, a pak jsem se vydal do kuchyně a otevřel lednici. Jediné, co jsme měli, bylo práškové mléko rozmíchané ve džbánku (to jsem nesnášel) a Cokovo domácí pomerančové víno.

Deska začala přeskakovat. Došel jsem zpátky do obýváku, zvedl raménko z talíře a vrátil jehlu na desku. Holka na gauči byla pořád mimo. Vzal jsem jednu z těch otevřených flašek, přičuchnul si, přiblížil jsem si ji ke rtům a napil se. Bylo to hořké, ale loknul jsem si znovu. Dopil jsem první lahev a chopil se druhé. Díky pivu jsem si připadal v teple, klidně, jako bych se vznášel a někdo na mě položil nějakou zázračnou ruku a řekli mi: „Vidíš, Charlie, teď nemáš proč se strachovat.“

Té vlhké pozdně letní noci, s Janis Joplin kvílící z gramofonu, jako by si alkohol v mém mozku vztyčil malý praporek a prohlásil, že tohle území je jeho.

– – – –

V hustém lese necelý kilometr za naším domem byl chladivý hluboký rybník obklopený borovicemi, severoamerickými duby a azalkami. Trávil jsem u toho rybníku celé hodiny, pozoroval jsem hmyz, jak pulzuje mezi listy leknínu velkými jako házecí talíře, zabíjel jsem komáry, přeskakoval mezi kameny a rybařil s ratanovým prutem. Když mi bylo horko, sundal jsem si oblečení a plaval jsem a pak jsem si lehl na vyhřátý kámen, abych na kousku slunečního světla oschnul. Tyhle lesy byly jako dělané ke snění – snění o místech, kde bych chtěl být, o lidech, kterými bych chtěl být. Byl jsem maršál Matt Dillon, detektiv Joe Mannix, Kwai Chang Caine nacvičující si své kung-fu výpady. A taky Johnny Quest – jak já zbožňoval Johnnyho Questa, který spolu se svým úžasným otcem doktorem Bentonem Questem odlétá z ostrova Palm Key do Tibetu, Kalkaty nebo Sargasového moře na nějakou supertajnou misi, která zachrání svět.

Jednoho odpoledne u rybníka jsem zaslechl nízko se valící hřmění. Nad špičkami stromů bublaly zelenkavé bouřkové mraky. Listy ve větru začaly chrastit. Cítil jsem, jak na mě padá jedna kapka, pak druhá a pak celá stěna z kapek. Vyrazil jsem k domovu, pelášil jsem mezi stromy a za běhu jsem si sundával tričko. Když jsem se vynořil z lesa, zahlédl jsem, jak se klikatící prst blesku zapichuje do pole přede mnou. Původně vzdálené hřmění mi teď burácelo přímo nad hlavou. Přišlo mi, jako kdyby mi ta bouřka byla v patách, a jak jsem utíkal, ona se mnou chytala krok. Viděl jsem mamku, jak stojí na zápraží a vyhlíží mě. Zamával jsem tričkem nad hlavou, a když mi zamávala, zahulákal jsem zpátky.

„Zůstávám venku!“

„Co?“ křičela a přikládala si ruce k uším.

Doběhl jsem ke schodům, sundal si kraťasy, zmuchlal promočené tričko do kuličky a obojí jí hodil nahoru. Chytila je a rozesmála se.

„Zůstávám venku!“ zakřičel jsem znovu.

Vyběhl jsem zpátky jen ve svých bavlněných trenkách. Pištěl jsem hlasitěji než hrom a déšť, s každým bleskem jsem vyjekl radostí a sprintoval jsem po dvorku. Rukou jsem přejel po přezrálém vínu a uvolnil jeho sladkost do deště. Byl jsem úplně promoklý, ale připadal jsem si svobodný, klidný a šťastný. Bouřka mě neděsila. A mamka se smála a povzbuzovala mě. Říkal jsem si, že tohle si budu vždycky pamatovat – jaké to je běžet, dokud už člověk nemůže dál, jaké to je nebát se.

– – – –

V létě roku 1973 se mamka rozhodla, že se přestěhujeme do Atticy ve státě New York. O dva roky dříve ji pobouřily nepokoje v attické věznici, při kterých zemřelo čtyřicet tři lidí – většina z nich byli vězni, které stráže postřílely z desetimetrových strážních věží. Mamka dělala workshopy pro vězně v severokarolínských vězeních, kde se snažila jejich životy a trápení přetvořit ve vážné hry. A tak si úspěšně zažádala o roční grant, aby mohla to samé dělat i v attické věznici s maximální ostrahou. Nepokoje začaly na její narozeniny, což bylo podle ní znamení, že tam má jet.

Momma a já jsme se vměstnali do našeho žlutého VW kombíku, nacpali ho až po střechu našimi věcmi, zamávali na rozloučenou Cokovi, který neochotně zůstával, a vydali se na sever do Atticy. Coke mi později řekl, že to, že si mě matka bere s sebou, považoval za ohromnou chybu, ale on celé dny pracoval a po nocích se snažil dělat divadlo, a tak by se o mě sám nedokázal postarat.

Žili jsme v malém bytečku nad pekárnou, kde to vonělo skořicí a čerstvě upečeným chlebem. Mamka spávala na matraci umístěné na podlaze jediné ložnice a já spával na odrbaném gauči v obýváku. Hned za domem vedla železnice a každé ráno o půl sedmé se kolem s rachotem prohnal houkající vlak. Ten vlak mi sloužil jako budíček, obzvlášť ve dnech, kdy mamka ve věznici zapadala sněhem a nemohla se dostat domů. Některá rána jsem se rozhodl jít za školu a poflakoval jsem se u kolejí s děcky, co hrála basketbal, nebo s těmi, co už se na školu vykašlala nadobro. Většina jejich rodičů pracovala ve vězení jako dozorci. Zabíjeli jsme čas tím, že jsme na koleje pokládali drobné a čekali, až je nějaký vlak rozplácne. Občas některý ze starších kluků poslal dokola jointa nebo lahev hnědého alkoholu. Tráva mi nechutnala – byl jsem po ní pomalý a ospalý –, ale čůčo jsem měl rád. Párkrát jsem toho s děckama u kolejí vypil tolik, že jsem zvracel, ale to mě nezastavilo. Když jsem pil, zaplavila mě úleva – od čeho, to jsem nevěděl.

Jednoho dne jsme si s kamarády všimli chlapa běžícího podél posledního vagonu pomalu se pohybujícího nákladního vlaku. Pozorovali jsme ho, jak vyskočil, chytil se držadla vedle vrat do krytého nákladního vagonu, vyhoupl tělo nahoru a do dveří naskočil. S pusou dokořán jsme sledovali, jak vlak mizí po kolejích.

V tu chvíli jsem se rozhodl, že začnu naskakovat do vlaků. Žádnému ze svých delikventních kamarádů jsem to neřekl, protože jsem věděl, že kdyby se mi to nepovedlo nebo kdybych z toho chtěl vycouvat, dělali by si ze mě legraci. Ale asi o týden později jsem sebral odvahu a rozběhl se podél vlaku, abych zjistil, že je to mnohem těžší, než to vypadá. Kameny mezi kolejemi byly různě veliké a pražce měly nešikovné rozestupy. Zakopl jsem, spadnul a přistál jsem asi patnáct centimetrů od jedoucích kol vlaku. Měl jsem toho hned nechat. Ale místo toho jsem zapracoval na načasování a přišel jsem na to, že když budu v běhu šlapat na každý druhý pražec, mohl bych s vlakem udržet krok.

Jedno sobotní dopoledne byla Momma v práci a já se rozhodl, že to je můj den. Hodil jsem na sebe tátovu pro mě až příliš velkou armádní bundu, jednu z mála věcí, kterou mi kdy dal, a vydal se ke kolejím. Když se vlak blížil, schoval jsem se v křoví a několik prvních vagonů jsem nechal projet. Když jsem zahlédl první otevřená vrata vagonu, rozběhl jsem se a rychle jsem je dohnal. Naskočil jsem do otevřených vrat, trup jsem vymrštil dopředu a tvrdě jsem dopadl na břicho. Mučivou vteřinu jsem balancoval, napůl uvnitř, napůl venku, ale pak jsem se prstem zachytil ve škvíře mezi dvěma prkny na podlaze a přitáhl jsem se dovnitř. Převalil jsem se na záda, ztěžka oddechoval a celý jsem se zmítal vzrušením z toho, co jsem právě udělal.

Nadšení mi vydrželo asi pět minut. Prázdné nákladní vagony byly nudné a smrděly močí. Deset minut, dvacet minut, třicet minut a vlak pořád uháněl dál. Musel jsem se z něho dostat ven. Vykoukl jsem z vrat a přemýšlel, že skočím. Představoval jsem si, jak dopadnu na zem a budu se kutálet jako chlápci, které jsem vídal v televizi. Díval jsem se dopředu v naději, že najdu nějaké měkké místo na dopad, ale viděl jsem jenom rychle se míhající kameny, ztvrdlý prach a zakrslé keře. Nezbývalo mi, než se zavěsit na držadlo vedle vrat a zkusit se spustit na zem.

Zpocenou rukou jsem popadl madlo a vyhoupl se ven z vagonu. Teď jsem visel nad ubíhající zemí a rychlost vlaku mě přimačkávala na vagon. Uvědomil jsem si, že když se pustím, pravděpodobně skončím pod koly vlaku. Už se mi ale nepodařilo vyhoupnout nohu do vrat a vlézt zpátky dovnitř. Klouzala mi ruka. Jednou botou jsem začal drhnout o zem a pokoušel jsem se odhadnout, jak rychle vlak asi jede, až už jsem se nemohl dál držet. Tak jsem se pustil, nohama jsem přistál na trati a v běhu jsem podnikal jeden výpad nohou za druhým a pokoušel se přitom neztratit rovnováhu. Nějak se mi podařilo zůstat na nohou, zatímco vlak uháněl pryč.

„Jo!“ zařval jsem, když jsem zpomaloval do klusu. Zvedl jsem ruce nad hlavu. Byl jsem nepřemožitelný, superhrdina a, jak mi došlo, taky pěkně daleko od domova.

Napumpovaný adrenalinem jsem se prostředkem kolejí vydal zpátky do Atticy. Utíkal jsem a utíkal a v duchu jsem si říkal, že za každou další zatáčkou už musí být náš ohavný barák. Čas od času jsem přestal a šel, a pak jsem se zase přinutil běžet. Běžel jsem skoro dvě hodiny, než jsem konečně zahlédl náš dům. Chvilku potom, co jsem se dostal domů a plácl sebou na gauč, přišla mamka.

„Koupila jsem dole dva skořicové šneky. Sice jsou včerejší, ale to nevadí.“ Podávala mi malý papírový pytlík. „Jakýs měl den?“

„Fajn.“

„A cos dělal?“

„Nic.“

Nešlo o to, že kdybych jí to řekl, dostal bych se do maléru. S Momma se nešlo dostat do maléru. Ale tohle dobrodružství bylo něco, co jsem si chtěl nechat pro sebe – tu jízdu vlakem, vzrušení ze skoku a ty kilometry a kilometry, které jsem uběhl domů.

– – – –

Před začátkem osmé třídy se mě mamka zeptala, jestli bych chtěl jít bydlet do Kalifornie s tátou, mou nevlastní mámou Molly a nevlastní sestrou Dinou. Nevím, čí nápad to byl. Párkrát jsem za tátou jel a měli jsme se spolu fajn, vzal mě do Disneylandu a na pláž. Nebyl sice tak láskyplný jako Momma, ale mně se tam líbilo. Nadchlo mě především to, že když se přestěhuju do Kalifornie, budu moct dělat organizované sporty. Mamce ani Cokovi se nikdy moc nelíbilo, co to obnáší: uniformy, tréninky, zápasy a pevný rozvrh. Řekl jsem Momma, že chci jet, a okamžitě jsem si začal připadat příšerně, že jsem to řekl. Když jsem odjížděl, brečela, ale vycítil jsem, že se jí zároveň i ulevilo. Když se jí nebudu plést do cesty, bude mít víc času na své projekty. A já věděl, jak je pro ni její práce důležitá. V letadle mě přepadl pocit viny, že jsem ji opustil, a zároveň i naprostý údiv nad tím, že mě prostě nechala jet.

Jakmile jsem dorazil do Kalifornie, zapsal jsem se do mládežnického programu amerického fotbalu Pop Warner, ačkoli jediný fotbal, který jsem do té doby viděl, byl ten v televizi. Měřil jsem přes metr osmdesát, byl jsem vyhublý jako násada od hrábí a stěží se mi povedlo splnit váhový limit 56 kilo. Během zápasů jsem toho moc neodehrál, ale líbilo se mi být součástí týmu a užíval jsem si tréninky, hlavně běhání. Jednoho dne po tréninku jsem čekal, až mě přijede vyzvednout nevlastní máma, a tak jsem si dával pár koleček navíc kolem hřiště. A tehdy jsem si všiml, že mě sleduje školní trenér přespolního běhu.

„Hej!“ křikl na mě, když jsem se přiblížil. „Vypadáš spíš jako běžec než jako fotbalista. Proč se nedáš do mého týmu?“

Druhý den jsem šel na svůj první trénink přespolního běhu. Měl jsem své kopačky, protože žádné běžecké boty jsem neměl. Když jsme vyrazili na pětikilometrový běh, jeden z kluků v týmu utrousil: „Pěkný boty.“ Ale mně to bylo fuk. Byl jsem šťastný, že můžu běhat. Na konci toho prvního tréninku jsem věděl, že jsem našel, kam patřím.

– – – –

Pamatuju si na první závod, na tu změť loktů a kolen, když se ozval startovní výstřel a tucet kluků se snažil vmáčknout na úzkou trať. Několik stovek metrů po startu jsem zakopl a upadl. Snažil jsem se vyškrábat na nohy, ale bylo to, jako by mě chytil mohutný příboj. Pořád mě někdo srážel. Na ruce mi přistála tretra a hřeby mi sedřely kůži. Podíval jsem se, abych zjistil, kdo mě to kruci šlápnul, a spatřil jsem kluka v jasně zelených šortkách, jak uhání pryč. Když jsem konečně vstal a zase se rozběhl, pohánělo mě cosi nového a velmi účinného – raketové palivo ze směsi adrenalinu a vzteku.

Vyrazil jsem kupředu a doháněl a předbíhal jednoho běžce za  druhým. Jako bych letěl – dokud jsem nedorazil k potoku. V přespolním běhu jsem do té doby nikdy nezávodil, a tak jsem si při běhání ještě nikdy nenamočil nohy. Netušil jsem, co dělat. Zastavil jsem nečekaně, takže kluk za mnou to do mě napálil a shodil mě.

„Uhni, debile,“ prohlásil někdo, když jsem se znovu snažil vydrápat na nohy. Koukal jsem na ostatní běžce, jak probíhají vodou, aniž by vynechali jediný krok. Kolem proběhl jeden z mých týmových kolegů.

„Pojď, Charlie,“ zařval.

Table of Contents

ÚVOD

KAPITOLA 1