MAD

Copyrights © Chloé J. Esposito, 2017

Translation © Jaroslava Novotná, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN 978-80-7565-154-9

V textu využila překladatelka citace z těchto děl:

Macbeth, SHAKESPEARE, William. Výbor z dramat. Praha: Naše vojsko, 1957

Othello, SHAKESPEARE, William. Výbor z dramat. Praha: Naše vojsko, 1957

DICKINSON, Emily. Neumím tančit po špičkách. Praha: Argo, 1999

Nová Bible kralická. Timoteovi, 6:10

Bible kralická. Žalm 135

Bible kralická. Přísloví, 6. kapitola

Nepožádáš statku bližního svého.

Exodus

Každý máme dva životy. Ten druhý začíná ve chvíli,

kdy si uvědomíme, že máme jen jeden.

Konfucius

V bláznovství vrchol moudrosti

bystrý zrak odkrývá

v moudrosti – hloupost bláznů.

Početní převaha i v tomhle rozhodne

Přisvědč – jsi soudný tvor,

vzdoruj – jsi nebezpečný všem

a přijdeš pod dozor

.

Den první: lenost

Den druhý: závist

Den třetí: hněv

Den čtvrtý: smilstvo

Den pátý: nestřídmost

Den šestý: lakomství

Den sedmý: pýcha

VYLOUČENÍ ODPOVĚDNOSTI

Ještě než se dostaneme dál, měli byste vědět jedno: nemám srdce na pravém místě. Ani játra, žaludek a slezinu. Všechny mé vnitřní orgány leží jinde, než by měly správně být. Jsem člověk naruby: hříčka přírody. Sedm miliard lidí na této planetě má srdce nalevo. Moje leží napravo. To musí být nějaké znamení, nemyslíte?

Moje sestra má srdce na pravém místě. Elizabeth je skrz naskrz dokonalá. Jsem zrcadlovým obrazem svého dvojčete, její temná strana, její stín. Ona má vždycky pravdu a já se vždycky mýlím. Ona je pravák; já jsem levačka. „Levoruký“ se řekne latinsky „sinister“, což znamená i zlověstný. Jsem zlým znamením své sestry. Beth je anděl, takže kdo jsem já? Na to nezapomínejte…

Zvláštní je, že když se na nás podíváte, rozdíl nepoznáte. Na první pohled jsme úplně identická dvojčata, ale stačí nakouknout pod vnější slupku a zažijete největší šok svého života – až uvidíte moje vnitřnosti, vyhřezávající v chaotické změti, neříkejte, že jsem vás nevarovala. Není to hezký pohled.

Jsme jednovaječná dvojčata, když to chcete vědět; Bethina zygota se rozpůlila a zhmotnila jsem se já. Stalo se to ve velmi rané fázi vývoje, když její zygota nebyla ničím víc než shlukem buněk. Máma byla těhotná sotva několik dní a pak najednou – puf – zjevila jsem se já. Bez varování. Jako kukaččí mládě.

Od té chvíle se Beth musela o svou hezkou, útulnou amniotickou jeskyňku a máminu pohodlnou placentu dělit.

Byla tam pěkná tlačenice. Pro nás dvě a naše pupeční šňůry moc místa v děloze nebylo. Jednoho dne se Beth omotala šňůra kolem krku. Vypadalo to dost ošklivě, chvíli měla namále. Jak se to jen mohlo stát?

Já s tím neměla nic společného.

Vědci si myslí, že identická dvojčata jsou věc náhody. Jsme stále záhadou; nikdo neví, jak nebo proč jsem se vyskytla. Někdo to nazývá štěstím, náhodou nebo příležitostí. Ale příroda nemá ráda nahodilosti. Bůh nehraje jen tak zbůhdarma kostky. Přišla jsem na svět z nějakého důvodu; vím, že je to tak. Jenom nevím, co je to za důvod. V životě existují dva nejdůležitější dny: den, kdy jste se narodili, a den, kdy zjistíte proč.

.

→ DEN PRVNÍ ←

LENOST

„Můj problém byla vždycky neschopnost dělat věci pořádně.“

@AlvinaKnightly69

KAPITOLA PRVNÍ

Pondělí 24. srpna 2015, 7.00

Archway, Londýn

Odesílatel: Elizabeth Carusová

ElizabethKnightlyCaruso@gmail.com

Příjemce: Alvina Knightlyová

AlvinaKnightly69@hotmail.com

Datum: 24. srpen 2015 08.01

Předmět: NÁVŠTĚVA

Milá Alvino,

prosím, přestaň mě ignorovat. Vím dobře, že jsi dostala ty předchozí dva maily, dala jsem si na ně monitoring, takže se netvař, žes je nečetla. Nerada bych se opakovala, ale přesto, znovu tě chci pozvat k nám do Taorminy. Bude se ti tady OPRAVDU líbit: naše vila pochází ze šestnáctého století, sluníčko svítí od rána do večera, všude tu voní plumérie. A máme tu super bazén. Skoro za barákem je starověké řecké divadlo s výhledem na Etnu nad třpytným Středozemním mořem. Já bych tě tak strašně ráda viděla, třeba jen na týden – vím, jak je pro tebe těžké utrhnout se z práce. A ještě jsi vůbec neviděla Ernieho, ani se mi tomu nechce věřit. Roste jako z vody. Tetičce Alvině jako by z oka vypadl.

Ale vážně, potřebuji tě. Snažně tě prosím. Přijeď. VŽDYŤ UŽ JSOU TO DVA ROKY.

Ráda bych tě o něco požádala a nechci to dělat prostřednictvím mailu.

Beth

P. S. Vím, co si myslíš, a ne, není to vůbec trapné. Já i Ambrogio jsme na všechno zapomněli, i když ty třeba ne. Tak se přestaň cukat a přijeď na Sicílii.

P. P. S. Kolik teď zrovna vážíš? Pořád ještě šedesát kilo? Velikost deset? Nemůžu po děcku shodit a přivádí mě to k šílenství.

Doprčic. Je nesnesitelná.

„Všude voní plumérie“ bla bla bla, „řecké divadlo“ bla bla bla, „třpytné moře“ bla bla bla. Jako v upoutávce na nový díl Místa na slunci. „Alvina Knightlyová hledá nový začátek v nádherné krajině východní Sicílie.“ Ne že bych se někdy na takovou kravinu dívala.

Nikam nejedu. V žádném případě. Stejně by to byla otrava. Nevěřím sopkám. Nesnáším horko. Lepkavé, upocené vedro. Má anglická kůže bude během dvou sekund spálená na uhel; jsem bílá jako Eskymák. V duchu hned slyším Beth: Eskymák se neříká! Oni to nemají rádi. Není to politicky korektní. Říká se „Inuité“.

Pomalu obhlížím ložnici: láhve od vodky, plakát s Channingem Tatumem, nástěnka s fotkami „přátel“, které jsem nikdy neviděla. Prostředí, na které by rezignovala i uklízečka Tracy Eminové. V tomhle týdnu je to od Beth už třetí mail. Copak, copak? Asi bych měla odpovědět, jinak nepřestane prudit.

Odesílatel: Alvina Knightlyová

AlvinaKnightly69@hotmail.com

Příjemce: Elizabeth Carusová

ElizabethKnightlyCaruso@gmail.com

Datum: 24 srpna 2015 07.18

Předmět: Re: NÁVŠTĚVA

Moje milá Elizabeth,

děkuji za pozvání. Ta vila musí být úžasná. Máte s Ambrogiem štěstí, bydlet v tak krásném domě na tak krásném místě. A samozřejmě s Erniem. Pamatuješ, jak jsme byly malé? Z nás dvou jsem právě já milovala vodu. A ty teď máš bazén…

(a já mám vanu s ucpaným odtokem)

„Není to zábavné? Samozřejmě bych se moc ráda přijela podívat na vašeho nádherného andílka, svého synovečka, ale teď momentálně máme v práci strašný fofr. Srpen je vždycky nejrušnější měsíc, proto jsem si dávala na čas s odpovědí. Tak se nezlob.

Dej mi příště vědět, až budeš na návštěvě v Londýně; bude fajn se vidět.

Albino

Chci napsat Alvina, ale ať to zkouším jak to zkouším, ta pitomá kontrola pravopisu mi to vždycky přepíše na Albino.

Alvina

P. S. Pozdravuj manžela a dej Ernestovi za tetičku pusu.“

Odeslat

Dvojče Elvise Presleyho se narodilo mrtvé. Má tak někdo štěstí.

Těžce se zvednu z postele a šlápnu do pizzy, která zůstala na podlaze. Včera večer jsem snědla jen půlku, než jsem kolem čtvrté ráno odpadla. Chodidlo mám zapatlané rajčatovou omáčkou. Kousky salámu mezi prsty. Odloupnu kousek masa a strčím si ho do pusy, omáčku utřu ponožkou. Obléknu si šaty, které najdu na zemi: nylonovou sukni, která se nemusí žehlit, bavlněné tričko, které se žehlit musí. Kouknu se do zrcadla a zamračím se. Uf. Odrolím si z očí řasenku, přemáznu rty fialovou rtěnkou, prohrábnu si mastné vlasy. To musí stačit: jdu pozdě. Zase.

Jdu do práce.

Cestou ze dveří popadnu poštu a vyrazím na ulici s marlborkou v puse. Za chůze trhám obálky. Složenky, složenky, složenky, složenky, vizitka nějakého mikrobusového dopravce, reklama na dovážku pizzy. POSLEDNÍ VÝZVA, EXEKUČNÍ NÁVRH, NEODKLADNÉ. Zív, zív, pořád na stejné brdo. Co taková Taylor Swiftová, musí se taky otravovat s podobnými blbostmi? Vrazím dopisy do rukou bezdomovce dřepícího před metrem a mám po problému.

Procpu se frontou před turniketem, připlácnu kartu Oyster na čtecí panel. Šoupeme se po nástupišti rychlostí 0,0000001 mil v hodině. V duchu zkouším skládat haiku, ale slova nepřicházejí. Něco hlubokomyslného o existenciálním zápasu? Něco poetického a nihilistického? Nic. Můj mozek ještě pořád spí. Mrzutě se mračím na reklamy na oblečení a šperky, které okupují každý milimetr zdí. Z plakátu na mě zírá namyšlená napajcovaná modelka se stejně namyšleným napajcovaným ksichtem, tak jako každé ráno. Krmí batole v reklamě na kojeneckou výživu.

Ženu se po eskalátoru, protlačím se kolem chlápka, který zabírá moc místa.

„Hej, dávej bacha!“ zařve.

„Stojí se vpravo, blbečku!“

Jsem velký umělec uvězněný v těle obchodního zástupce inzertní rubriky; reinkarnace Byrona a Van Gogha, Virginie Woolfové a Sylvie Plathové. Čekám na nástupišti a medituju nad svým osudem. V životě přece musí být víc než jen tohle. Zatuchlý vzduch mi líbá tvář a oznamuje mi, že se blíží vlak. Mohla bych skočit a nechat všechno zmizet. Do hodiny mě záchranáři seškrábou z kolejí a Severní linka obnoví provoz.

Po lesklé koleji přeběhne myš. Má jen tři packy. Žije si svůj dobrodružný život na svobodě. Ta má ale štěstí, nemusí chodit do práce. Třeba jí ten vlak rozdrtí mrňavou lebku? Bohužel ne; myška bleskurychle uhne z koleje. Kruci.

Usadím se na konci vagónu. Můj osobní prostor naruší muž s virózou; košili má průsvitnou potem. Cítím jeho zoufalství. Drží se žluté tyče nad mou hlavou, podpažní jamku pár centimetrů od mého nosu. Cítím deodorant Lynx Africa smíšený s pachem zoufalství. Čtu si jeho Metro od shora dolů: vražda, znásilnění drogy, historka s kočkou. Tiskne se mi rozkrokem na stehno, a tak mu dupnu na nohu. Odtáhne se. Ještě jednou, a kopnu tě do koulí. Na pár minut zastavíme kdesi v útrobách Londýna a pak se vlak znovu rozjede. Vagón vyprázdní střeva a vyvrhne nás jako beztvarý exkrement. Jsem defekována na Oxford Circus.

Mayfair, Londýn

Srpnový vzduch je hustý jako sádlo. Dopravní hluk a policejní sirény. Nadechnu se z plných plic oxidu dusičitého a vyrazím. Prodejci Nového prostoru, výběrčí na charitu a hordy znuděných studentů. Ty tři a půl minuty do kanceláře urazím na autopilota; možná jsem náměsíčná? Nebo mrtvá? Možná jsem opravdu skočila pod metro a tohle je předpeklí? Kráčím vpřed. Ulice můžou být klidně plné zombíků, nahých klonů Channinga nebo lam a vůbec si toho nevšimnu. Odbočím vlevo do Argyll Street, projdu Little Argyll Street a pak vlevo do Regent Street a myslím na Beth.

Nikam sakra nejedu.

Na rameno se mi vydělá holub: šedozelené hovínko. No super. Proč zrovna já? Co jsem provedla? Rozhlédnu se, ale nikdo si toho nevšiml. Je to znamení, že budu mít štěstí? Možná ano. Svléknu si svetřík a hodím ho do koše; stejně byl prožraný od molů.

Projdu otáčecími dveřmi a zaksichtím se na muže v recepci. Oba tu pracujeme už léta. Ani se neznáme jménem. Zvedne hlavu, zamračí se, pak se vrátí ke křížovce. Asi mě nemá rád. Ty pocity jsou vzájemné. Stoupám do schodů, nohy mám jako z olova. Jsem tu zbytečná, zbytečná. Pracuju v inzerci, ale neprodávám reklamy v těch úžasných lesklých magazínech pro sexy značky jako Gucci nebo Lanvin nebo Tom Ford. Já prodávám trapné inzerátky, které nikdo nečte, ty na zadních stránkách bulvárních časopisů: vodičky pro růst vlasů, viagra pro ženy, obskurní zahradnické potřeby, které by si nekoupila ani vaše babička. Osmina strany za jednašedesát liber. Nevím, jak jsem k tomu přišla, a nevím, proč tu zůstávám.

Možná uteču a dám se k cirkusu. Vždycky jsem chtěla být ten chlápek, co vrhá nože na ženu na točícím se kruhu. (Proč jsou vrhači nožů vždycky chlapi?) Umím si to představit: velký duhový stan, klauni, žongléři, koně, lvi. V duchu slyším publikum, jak se směje a tleská, jak křičí hrůzou, když nože létají vzduchem. Cítím svědivý pot. Adrenalin se mi vlévá do žil. Vidím, jak se kolo točí a točí: čepele se zabodnou do nabarveného dřeva a tak tak minou jeho obličej. Kašli na to, Alvino, to se nikdy nestane. Vzdušné zámky. Sestra vždycky říkala, že by ze mě byla super kontrolorka parkování. Bylo by zábavné pracovat na jatkách.

Projdu dveřmi do suterénu a vejdu do kanclu. Angela (to „g“ se vyslovuje opravdu jako g) Merkelová (není to její skutečné jméno) zvedne hlavu a povytáhne perfektně vytrhané obočí. Z jejího pohledu vytuším, že dneska to bude pěkný záhul: něco jako čištění zubních kanálků nebo ledvinové kameny.

„Dobré ráno, Angelo.“ Polib si, Angelo.

V místnosti plné prťavých kójí a bez jediného okna si sednu za psací stůl s imitací dřevěné desky. Ačkoliv by moje kancelářská židle měla být „nastavitelná“, ve skutečnosti ji nastavit nejde. Nikdy se mi nepodařilo uzpůsobit její výšku nebo náklon; už dávno jsem vzdala všechny pokusy. Kytka v květináči potřebuje zalít. Vzduch je suchý a zatuchlý.

Pod monitorem je přilepená jahodová žvýkačka Hubba Bubba, trochu připomíná šedorůžový krysí mozeček. Strčím si ji do pusy a pustím se do žvýkání: snídaně. Nechutná po jahodách, ale to nechutnala ani minulý týden.

Mám přesně dvanáct minut zpoždění. Myslím, že mám mít konferenční hovor s Kimem (Jong-Il, není to jeho pravé jméno) ale nedokážu se přinutit, abych vytočila jeho číslo. Kim je příjemný asi tak jako podebraný palec. Zvažuju, jestli mám zvednout telefon a začít otravovat lidi; má práce zahrnuje také coldcalling neboli volání naslepo – tak dlouho otravujete, dokud to někdo nevzdá a nekoupí si inzertní místo. Zaplatí, abych jim konečně dala pokoj. Ale místo toho zapnu počítač. Blbej nápad. V poště na mě vyskočí plno mailů: URGENTNÍ, KDE JSI, HLAS SE U H. R., PŘEKROČENÝ LIMIT. Né, už zase! Nastavím stav na nepřítomen, abych se nemusela zabývat něčími kecy.

Twitter je pořád přihlášený, v pátek jsem ho zapomněla odhlásit. Nenápadně mrknu, co dělá Angela: právě podrobuje mučeníčku jednoho z kolegů na konci kanceláře. No kruci. Zkouknu poslední tweety, ale vypadá to, že je tu nuda. Taylor Swiftová mi neodpověděla ani na jednu pochvalu jejích outfitů. Nejspíš nemá čas. To je asi někde na turné.

„V práci děsná nuda, asi si pustím porno,“ píšu.

Myslela jsem to jako vtip, ale teď jsem zvědavá. Na smartphonu si vygoogluju stránku „YouPorn“ a prohlížím si genitálie. „Švédská trojka.“ „Fetiš.“ „Bizár.“ „Erotické hračky.“ „Velká prsa.“ Ohohó: Porno pro ženy. Ztlumím zvuk, aby nebylo slyšet sténání. Vtom zazvoní telefon. Sestra, vidím na displeji. Hergot, ta má výdrž. Proč mi volá do práce? Rozhlédnu se po kanclu, ale nikdo si ničeho nevšiml. Zkouším přepnout hovor do hlasové schránky, ale sáhnu vedle a stisknu hovor přijmout.

„Alvie? Alvie? Jsi to ty? Jsi tam?“

Slyším, jak volá mé jméno; její hlas zní tence a jakoby z velké dálky. Protočím panenky a nejradši bych zavěsila.

„Alvie? Slyšíš mě?“ volá.

Přirazím si telefon k uchu.

„Ahoj, Beth! To je bezva, že voláš,“ řeknu.

„Konečně. Já…“

Zaskřípu zuby.

„Hele, Beth. Teď nemůžu mluvit. Musím běžet na schůzi; šéf už čeká. Zavolám ti pak, jo? Tak pa.“

„Ne, počkej, já…“

Utnu ji a vrátím se k pornu: péra, kozy, zadky. Tadyhle má někdo kozy i péro. Ty jo.

„Dobré ráno, Alvino! Jakpak se máme?“

Zvednu oči a uvidím Eda. Co chce?

„Ahoj, Ede. Mám se fajn. Co chceš?

„Jen mě zajímalo, jak se daří mé milé kolegyňce. Když máme tak krásné pondělní ráno.“

„Odpal, Ede.“

„Ach, jistě, ovšem. Já jen, ehm…“

„No?“

„Ech… jsem si říkal, jestli bys mi mohla… ehm.“

„Vrátit těch padesát babek?“

„Jo.“

„Tak dneska asi ne.“

„Ne. To asi ne.“

„Takže odpal.“

„Dobře. Tak jo. Tak čau.“

Zastrčil hlavu do své kóje. Konečně. Tenhle týden se mu budu muset u nápojového automatu vyhýbat. Jemu a šéfce. Ed mi to neodpustí, bude chtít prachy zpátky. Teď mě skoro štve, že jsem si je půjčila. Jenomže jsem peníze potřebovala, nutně jsem si musela nechat udělat štrasovou ozdobu na vagíně, ale teď vidím, že to asi nebylo tak urgentní. Měla jsem rande s jedním nažhaveným klukem, kterého jsem potkala v Holloway Poundland. Napadlo mě, že pár lesklých kamínků by naší první noci vášně dodalo trochu jiskry. Ale ty pitomý flitry se rozlezly úplně všude, byly po celé posteli, měl je na obličeji, ve vlasech. Jeden se mu dostal pod víčko, a museli jsme jet na pohotovost. Ještě týdny poté jsem nacházela třpytky všude možně: v botách, v peněžence, v balíčku kuřecích nugetů na dně ledničky (vím já proč?). A nejhorší na tom bylo, že vůbec neocenil, co jsem pro něj podstoupila: jeho jméno z růžových diamantíků přilepených v mém rozkroku. AARON. Určitě to nemělo být ARRAN. No a co, že jsem to napsala špatně. Záleží na dobrém úmyslu, ne? Na konci večera už tam zůstalo jen „RUN“.

Vrátím se zpátky k pornu na mobilu. Dám hlasitost na co nejmíň, ale pořád je to moc nahlas. Sténání a hekání a chrochtání a sprosťárny. „Nádherná prdelka, kočko.“ Kdosi křičí: „ČUBKO!“ Postarší šťabajzně muž v masce provádí fisting a v té chvíli koutkem oka zaznamenám nějakou postavu. Nad mou kójí se tyčí Angela. Kruci.

„Ty tweetuješ o pornu z pracovního účtu?“

„To byl pracovní účet? Jejej. Blbý, no,“ utrousím.

„Máš padáka,“ řekne Angela.

Popadnu kabelku, květináč s kytkou a časopisy Heat a Closer pod stolem. A jdu zase domů.

Table of Contents

→ DEN PRVNÍ ←

KAPITOLA PRVNÍ

→ DEN DRUHÝ ←

→ DEN TŘETÍ ←

→ DEN ČTVRTÝ ←

→ DEN PÁTÝ ←

→ DEN ŠESTÝ ←

→ DEN SEDMÝ ←