Zlatý kľúč

George MacDonald

2017

Zlatý kľúč © George MacDonald, 2017;

Golden key – Dealings with the Fairies (1867), voľné dielo;

Preklad a úprava: Igor Čonka

Obálka: © Alexei Kondratyevich Savrasov – Krajina s dúhou, 1881, voľné dielo, zdroj - Wikipedia

www.elist.sk

ISBN: 978-80-972259-2-6

Zlatý kľúč

Bol raz jeden chlapec, ktorý rád sedával pri západe slnka a počúval rozprávanie svojej pratety. Vravievala mu, že na mieste, kde končí dúha, nájde zlatý kľúč.

„A odkiaľ je ten kľúč?“ pýtal sa chlapec. „Aký je? A čo sa s ním dá otvoriť?“

„To nik netuší,” hovorievala jeho teta. „Až ten, kto ho nájde, to zistí.“

„Ak je naozaj zo zlata,“ zamyslene povedal chlapec, „ak by som ho našiel, myslím, že by som zaň dostal dosť peňazí.“

„Bolo by lepšie, keby si ho nenašiel, ak by si ho potom chcel predať,“ odpovedala teta. Chlapec si šiel ľahnúť a sníval o zlatom kľúči.

To, čo teta rozprávala chlapcovi o zlatom kľúči, by bola samozrejme iba rozprávka na dobrú noc, ak by ich dom nestál na hraniciach Krajiny rozprávok. Je všeobecne známe, že len niekto z Krajiny rozprávok vie nájsť miesto, kde končí dúha. Dúha si totiž dáva veľký pozor na to, kde je zlatý kľúč, a preskakuje z miesta na miesto, aby ho náhodou niekto nenašiel. A v Krajine rozprávok je to úplne naopak. Veci, ktoré sa v našom svete zdajú byť nemenné, sú tam nestále, zatiaľ čo veci, ktoré tu nepostoja ani chvíľku, sa tam nepohnú. Takže ak stará pani rozprávala synovcovi o zlatom kľúči, nebolo to vôbec čudné a divné.

„Už ho niekedy niekto našiel?“ spýtal sa jedného večera.

„Áno. Myslím, že ho našiel tvoj otec.“

„Povieš mi, prosím, čo s ním urobil?“

„Neviem. Nikdy mi o tom nepovedal.“

„A ako ten kľúč vyzeral?“

„Neviem. Nikdy mi ho neukázal.“

„A ako je to možné, že je tam potom stále nový kľúč?“

„Neviem. Jednoducho tam je.“

„Možno je to vajíčko, ktoré znesie dúha.“

„Možno. Bol by si šťastný, ak by si našiel hniezdo.“

„A možno sa skotúľa z dúhy priamo z neba.“

„Možno.“

Jedného letného večera išiel do svojej izby, postavil sa k mrežovanému oknu a uprene sa zahľadel do lesa na okraji Krajiny rozprávok. Rozprestieral sa východne a tak blízko ich záhrady, že pár stromov svojimi konármi siahalo až do nej. Červené lúče slnka, ktoré zapadalo za ich domčekom, žiarili priamo pomedzi stromy. Stromy boli veľmi staré a naspodku mali iba niekoľko konárov, a tak chlapec, keď sa uprene zadíval, dovidel takmer všade, kam svietilo slnko. Kmene ako rady červených stĺpov stáli v žiare červeného slnka. Chlapec uvidel mnoho lesných ciest, ktoré sa strácali v diaľke. Ako sa tak pozeral, cítil, akoby na neho všetky stromy čakali a v diaľke bolo čosi, bez čoho sa nič na svete nepohne, ak sa k nim nepriblíži. Bol však hladný a chcel sa navečerať, preto to odkladal.