Caroline Vermalle

Miluji Paříž

Originální název: Das Herz von Paris

Vydáno v Bastei Lübbe AG, Köln, 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7867-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7868-8  (mobi)

Věnuji svým pařížským přátelům:

Petit Ska, Caro, Paco, Kate

Všichni jsou Pařížané...

a všichni jenom projíždějí.

Člověk není Pařížan jenom proto, že se nachází v Paříži. Nikdy nesmíte lidi (…), kteří vám říkají: „Paříž, ach Paříž! – Pro mě existuje jedině Paříž!“ a tak dále, považovat za Pařížany. Takové nadšení člověk projevuje jen pro věci, které si vysní nebo po kterých truchlí, ale nikdy ne pro ty, které vlastní. Člověk je Pařížan stejně, jako je někdo vtipný nebo zdravý – tedy naprosto neuvědoměle. Opravdový Pařížan své město nemiluje, ale nedokáže žít nikde jinde.

Alphonse Karr Le Diable à Paris, 1845

Paříž chce žít; chce žít za každou cenu.

George Sandová La Rêverie à Paris, 1867

PROLOG

Kapitola 1,

ve které se seznámíme s naším hrdinou

Kdybyste se náhodou v neděli 20. dubna loudali po Rue de Belleville, zahlédli byste možná přes okno restaurace Foodie Nam Nam postavu zamyšleného muže. Asi by tenhle člověk nebyl ničím nápadný, to je pravda, ale seděl u stolu docela sám a vypadal, jako kdyby na něco čekal, ačkoliv na břidlicové tabuli u dveří stál nápis „Zavřeno“. Vedle něj ležel balík v jasně modrém dárkovém papíru ovázaný bledě fialovou stuhou a ještě jeden malý, plochý balíček ve zlatém obalu. Muž pozoroval Paříž venku před podnikem, aniž by ji doopravdy vnímal. Nebylo pochyb: byl to Pařížan.

Jsem to ale hlupák: Vy jste tam nebyli a nemohli jste si tedy toho dobrého muže prohlédnout. Člověk se jde projít po Champs-Elysées nebo do čtvrti Marais, ale nikdy ne do Belleville. Pro návštěvníka je Belleville ani ne tak městskou čtvrtí, jako spíš žalostnou epizodou, něčím, o čem se pak vypráví, když ze sebe chce jeden dělat důležitého – ačkoliv se v situaci samotné cítil jakkoliv, jen ne sebejistě. Přitom stačí jen popletená navigace, hezké oči kluka na ulici, anebo to, že člověku prostě dojdou peníze, a hleďme, Paříž nám nabídne Belleville – tu nejušmudlanější čtvrť, orientační bod posledních mohykánů se svými zuřivými graffiti, přetékajícími popelnicemi, multikulturním hemžením a bary, které zavírají až příliš pozdě. Pokud je Paříž vznešená dáma, tak Belleville je užvaněná pradlena, která ji s hlasitým smíchem pleskne po zadku v jemném hedvábí. Ale dokonce i lidé, kteří se sem zatoulají, dojdou jen málokdy po Rue de Belleville až ke stanici metra Pyrenées. Mezi indickým obchodem s kořením a alžírským kebabem se nachází Impasse Emile Ajar, malá slepá ulička. Naproti, před číslem 72 na Rue de Belleville, jsou ve třech poněkud křivých schodech zasazeny malé růžové mozaiky, jedna z nich ve tvaru srdce. Na těchto schodech se narodila Edith Piaf – „do nuzných poměrů“, jak nás informuje pamětní tabule na domě. Na rohu Impasse Emile Ajar a Rue de Belleville sídlí podnik Foodie Nam Nam se starým červeným obložením stěn a zmíněným snílkem uvnitř. Je vlastně škoda, že se návštěvníci prakticky nikdy neodváží až sem, protože kdyby se otočili, objevili by, proč přijeli do Paříže třeba přes půl světa: Na konci lehounce klikaté, svažité ulice je v dálce mezi střechami vidět koketní a pyšnou, že se konečně může ukázat od špičky skoro až dolů… Eiffelovku.

Vraťme se však k našemu hrdinovi. Ano, můžeme to rovnou prozradit: je to hrdina této knihy, i když ve skutečnosti moc hrdinsky nepůsobí.

Je vysoký, má široká ramena a drží se zpříma. Má dlouhé jemné prsty, vlasy hnědé, vlnité a lehounce přerostlé, na jeho oválné tváři není nic nápadného, pleť má spíš bledou, naposledy se holil včera, na jemných rtech mírně neveselý úsměv, v koutku pravého oka má malou jizvu a pohled jeho hnědozelených očí je otevřený a vlídný (nerad prozrazuje, že nosí kontaktní čočky). V šedém, už dost řídkém kašmírovém svetru, tmavě modrých džínech a hnědých polobotkách, které budí dojem, že toho zažily víc než on, vypadá trochu jako yuppie. Třikrát týdně běhá pět kilometrů po Paříži. Má dvě trasy, jednu pro dobré a druhou pro špatné počasí. Od navyklých běžeckých tras se nikdy neodchyluje. Jmenuje se Guillaume Degénicour a ten den slaví svoje šestatřicáté narozeniny.

Jeho jen zdánlivě uvolněné pohyby naznačují, že mu sice stárnutí nenahání strach, ale nutí ho k zamyšlení skutečnost, že už je zase o rok starší, i když je to rok, na kterém už nezáleží. Hlavně tehdy, když je člověk v nedělní odpoledne docela sám a slunce se už pomalu sklání k západu. A především, když si člověk pro svůj život předsevzal mnoho, a v šestatřiceti náhle zjistí, že dosáhl mnohem méně, než si původně plánoval – i když by k tomu měl ty nejlepší předpoklady, protože hovoří mnoha jazyky.

Mrkne na hodinky, zamračí se a poškrabe se na čele. Pak se zase dívá z okna. Vím, co se nachází za oknem: není to Paříž, ne. Je to červená nit jeho života. A na té niti klade nohu před nohu, říká si: „Zatím to vždycky dopadlo dobře,“ a nutí se nedívat do hlubiny, kde se otevírá velká všednodenní prázdnota: výčitky jeho matky, proroctví zahořklých lidí, cesty vedoucí do nicoty. Guillaume Degénicour si hraje na provazochodce.

Jak to vím? Protože já jsem Guillaume Degénicour.

Je tu mimochodem také jedna hrdinka a je v tomto příběhu velice důležitá. Stejně jako hrdina není osobou, do které by to člověk řekl. Můžete mi klidně věřit, protože o tom bych mohl zpívat dlouhou písničku.

ZAČÁTEK

Kapitola 2,

ve které se vypráví, jak se Guillaume – aniž by to chtěl – zamiluje

„Tak kde ty lidi trčí?“

Omar, vysoký černoch v kuchařské zástěře, vejde do lokálu. Za uchem má zastrčenou cigaretu. Omar je nefalšovaným produktem Belleville, i když ne tak docela, protože svoje kulinářské ostruhy si vysloužil v New Yorku a Singapuru. Vrátil se odtud s konceptem fusion restaurace, ve které se podává vegetariánská, veganská, bezlepková a bezlaktózová strava – takový ten druh jídla, kvůli kterému věříme, že tu budeme do sto padesáti. Díky Foodie Nam Nam snad do téhle čtvrti začnou pronikat bohatí a krásní, tedy lidé, kteří jsou tu stále v menšině oproti těm, kteří se tu vyskytují odjakživa: hlavně Číňani, ale taky celá Afrika, Střední Východ, muslimové, židé a lidé bez vyznání. Omar šlehne zlostným pohledem po staromódních pendlovkách na bíle okachlíkované stěně.

„Vždyť je to už dvacet minut.“

Už to tak vypadá. Máme 20. dubna, je 16:21 a já jsem oficiálně posledním dochvilným člověkem v Paříži. Na pozvánce na oslavu mých narozenin v restauraci našeho kamaráda Omara stálo: 16 hodin. Můj starý, dost otlučený mobil už asi půl hodiny vibruje, jak do něj přicházejí ty nejdojemnější omluvy.

„No vážně. Ani jeden se sem nedokáže dovalit včas. To je fakt na hlavu.“

Musím se při té ironii usmát. Pokud o sobě může Omar tvrdit, že je dochvilný, tak jen díky tomu, že se fyzicky nachází ve správný čas na správném místě. Ale i on mě nechal dvacet minut o samotě, aby zatím se svým číšníkem Alexandrem vyřešil nějaké papírování.

„Nic si z toho nedělej,“ řeknu a dělám, jako kdybych si vůbec nevšiml, jak čas utíká. „Připadám si jako o dvacet let zpátky. Vzpomínáš si na tu pařbu na moje šestnáctiny?“

„Bohužel jo,“ odpoví Omar a rozsvítí minimalistické závěsné osvětlení nad starým řeznickým pultem.

Na protější straně ulice zlověstně zvedá nějaký pes nožku u průčelí čínské večerky, které je skoro kompletně počmárané graffiti. Majitel za sklem máchá rukama, aby to zvíře odehnal, jenže pes, pravá pařížská pouliční směs, se o něj ani za mák nestará.

„Vidíš,“ prohlásím s povzdechem, „a teď si užívám toho štěstí, že jsem dost starý na to, abych se tím zabýval.“

Omar zakvoká. O Omarově smíchu jsme v kruhu přátel debatovali už mnohokrát. Náš kamarád má postavu fotbalové hvězdy, jeho maskulinní přítomnost uvádí zákaznice do rozpaků a z jeho černých očí vyzařuje autorita. Ovšem jeho smích… no jasně, jeho smích. Společně jsme dospěli k závěru, že to zní jako smích malé holky, která se skvěle baví tím, že griluje barbínu v toustovači. Je to typické, totálně směšné kvokání, které však kupodivu vůbec nenabourává Omarův šarm, spíš naopak.

„K šestnáctým narozeninám,“ řekne Omar, „jsi mohl mít herní konzoli, vinyl nebo trenýrky s Mickey Mousem. Ale kde by jim dnes byl konec? Místo toho…“

„Místo toho jsem dostal univerzální lekci o ženách, přátelství a přitažlivosti hezkých bazénů.“

„K nezaplacení.“

„Skutečné bohatství starých, Omare, je perspektiva .“

„Díky které se tomu můžeme smát. Před dvaceti lety nám to tak legrační nepřišlo.“ Omar šteluje stereo. Lokálem se rozezní experimentální hudba. Natáhne krk a zadívá se z okna. „Hele. Myslím, že tohle bude pro tebe.“

Na opačné straně ulice si pes s veselou nenuceností ulevuje. Na protilehlém chodníku stojí Amanda. Amandě je třicet, má pečlivě nalíčený, hezký kulatý obličej a dlouhé černé vlasy, které jí spadají na drahou bundu. Na dobře tvarovaných nohou v růžových punčochách má obuty naleštěné kožené kozačky. V její tváři se zračí neklid, v rukou v rukavicích žmoulá pařížského průvodce ježícího se barevnými záložkami. Amanda ještě nikdy nebyla v Belleville, to je jasné. Vím určitě, že se právě bojí o perly na svých uších, kabelku od Vuittona a o svou čest Američanky.

„Ach, ona vážně přišla,“ řeknu (působím poněkud křečovitě, ale s tím se nedá nic dělat).

„Kdo je to?“

„Amanda. Praktikantka u nás v cestovce. Je z Connecticutu nebo z Massachusetts, nevím přesně. Každopádně z východního pobřeží. Je v Paříži asi měsíc.“ Omar na mě upře zkoumavý pohled. Snažím se na něj nedívat, ale dobře cítím, že ví, že mu něco skrývám.

„A co?“

„Nic, žádné ‚a co‘. To je Amanda a právě dorazila, to je vše. Sláva!“ Omar udělá grimasu, potřese svou dvojitou bradou a já kapituluji:

„Mám pocit, že mě s ní Edie chce dát dohromady, proto ji pozvala. Nejsem si ale jistý, že já… teda, že ona… však víš.“ „Zaprvé bych se divil, kdyby Edie měla tenhle plán…“ začne Omar.

„Nechceš mi snad tvrdit, že to není její styl,“ skočím mu do řeči a jsem rád, že můžu změnit téma. „Můžu ti připomenout, že jí vděčíš za svůj spokojený vztah?“

Omar mou poznámku přejde, ale to jsem očekával.

„…a zadruhé tahle Amanda je vážně kus.“

„To není ten problém.“

„Ale kdepak. Vylezlo už něco z toho tvého slídění po internetu?“ „Jo, vrásky. Přísahám, že z toho mám vrásky. Podívej,“ řeknu a přimhouřím oči. Omar taky přivře oči. Pak mu dojde, že si z něj utahuju, a zavrtí hlavou.

„Počkej, počkej,“ protestuju. „Tahle seznamka vypadá na první pohled docela neškodně, ale ve skutečnosti sázíš všechny svoje naděje na srovnávání. Jako zázrakem narazíš na profil, u kterého můžeš zakřížkovat všechna možná políčka, necháš se k tomu svést a nakonec potkáš nějakou ženskou a jsi zklamaný. Mě deptá, když mě jiní lidi zklamávají, protože mám pak pocit, že jsem starý. Když jsem byl mladý, zdáli se mi všichni lidé skvělí.“

Díváme se, jak Amanda přechází přes ulici. Myslím, že si nás všimla. „Nepřemýšlels někdy o tom, že je láska třeba něco víc než zaškrtávání políček?“ poznamená Omar jakoby sám k sobě.

„Já nevím. Ten program po mně chce, abych popsal ideální ženskou, a já poslechnu jako vzorný žáček. Prostě odpovím.“

„Odpovíš…“

„No dobře, když to chceš vědět tak přesně: mělo by jí být kolem třiceti, tmavovlasá. Krátké vlasy…“ Omar zakoulí očima, ale to se dalo čekat.

„Jen se směj,“ řeknu. „Dlouhovlásky jsou jak klamavá reklama. Pět minut vypadají nádherně, ale pak si vlasy sepnou nějakými sponkami, svážou si je do uzlu nebo si kolem hlavy natáhnou ty nechutné gumové věci, co vypadají jak nevímco. A navíc se všude v koupelně povalují vlasy, a to vážně nechceš. Krátké vlasy jsou fajn. Víš, na čem jsi, dokonce i když leje jako z konve.“

„Počítám, žes taky zakřížkoval: metr šedesát pět, po rozchodu, jedno dítě, vegetariánka, ctižádostivá. Chodí brzo spát, vysokoškolačka, ujíždí na asijském umění, běhání a amerických seriálech v angličtině a bydlí ve 20. obvodu. Jsou to tři roky, Guillaume! Není na čase udělat v té své tabulce pár změn?“

„19. obvod by taky ušel,“ zabručím.

Soustředím se na to, co se děje venku. Amanda se mi ztratila z očí. Možná si všimla našich deprimovaných výrazů a rozmyslela si to. Musím přiznat, že by mi to bylo skoro milejší.

„Tobě se to mluví, ty máš svou Charlie…“ řeknu nakonec.

„Zlatý oči,“ odpoví Omar.

„Nepovídej?“

Rozezní se zvonek nade dveřmi. Je to Amanda. Uvidí mě a úlevně se usměje, jako kdyby se konečně zase ocitla na známém území.

„Ahoj!“

Následuje krajně neohrabané přivítání. Nakloním se ke dvěma polibkům na tváře, jak je v Paříži obvyklé, zatímco Amanda v tu samou chvíli zahájí americké objetí a příliš pozdě si uvědomí, že tady se lidi líbají. Její rty trefí můj chováním. „Já říkám no, no, no .“ Znázorňuje ženu, která se rozhodla co nejrychleji někam zmizet. „Já teda jdu krk v jakémsi nedobrovolném polibku, který by, kdyby nebylo té trapnosti, mohl působit skoro přidrzle. Aby se z toho vykroutila, zavrtá se úplně rudá Amanda do svojí tašky a vytáhne z ní miniaturní oranžovou taštičku s logem Louis Vouitton. „Všechno nejlepší k narozeninám, Guillaume!“ Mlčky balíček převezmu, provinile a s připitomělým úsměvem. „To nemuselo být, Amando. Neměla sis dělat škodu. Já… ehm… otevřu to, až přijdou ostatní, ano?“ Když mi dojde, že mě pozoruje, stále červená jak ame-rické požární auto a stále v té své parce, rozhodnu se, že nechám děkovné polibky předepsané francouzskou etiketou raději plavat. Co ale udělat místo toho? „Jasně, jasně,“ vyhrkne chvatně a mne si ruce. „Edie tu ještě není, že?“ Omar zakročí. Nahlas a s rozmáchlými gesty prohlásí, že všichni mají zpoždění. Potom od Amandy převezme bundu a vybídne ji, aby se posadila vedle mě, a přinese jí sklenici červeného, aniž by se jí předem zeptal, co chce pít. Omar má ženy mnohem líp přečtené než já. Sedíme s Amandou u stolu a bez valného úspěchu se snažíme o aspoň trochu inteligentní rozhovor. Vypráví mi, co ji zdrželo. S energií zoufalce se o to pokouší francouzsky. „Metro, tam bylo hodně lidí a pak se zastavilo, like paff!“ Strčí zprudka do stolu, jako metro, když na něco najede. Reflexivně zachytím kymácející se sklenici. „A já takhle.“ Nasadí výraz ženy, která se ptá, co se právě stalo. „A nějaký člověk v metru dělá yaha, yaha, yaha .“ Nadávající Francouz se zamračeným obočím a povýšeneckým na ulici, you know , jdu a jdu dlouho,“ žena úplně bez dechu, „ale ta ulice, you know ,“ ulice v prudkém kopci, „a…“ vyplazuje jazyk. A tak dál.

Držím se své sklenice jako záchranného kruhu. I já jsem bez dechu po tomhle stoupání po Rue de Belleville a na nedosažitelný vrchol francouzského jazyka. Edie mi říkala, že ji Amanda hned svůj první den u I LOVE PARIS (cestovka, u které všichni tři pracujeme) poprosila, jestli by s ní dál mohla mluvit jenom francouzsky, aby dělala rychlejší pokroky. Pokroky se ovšem vždycky dostavují pomaleji, než člověk čeká. O tom bych mohl vyprávět, protože mluvím osmi jazyky, když počítám i ty mrtvé. Mám cukání odpovědět jí angličtinou, kterou ovládám plynně, ale i teď stejně jako vždycky zůstávám hodným hochem, který respektuje to, o co ho někdo požádá.

Když probereme počasí, nejnovější drby o majitelce cestovky a sklon pařížských ulic, nevíme, co dál. Nakonec se uchýlím k důvěrnosti, abych odlehčil strnulou atmosféru.

„Před chvílí jsem si vzpomněl na svoje šestnácté narozeniny. Je to přesně dvacet let. Dělal jsem oslavu. A birthday party . Pozval jsem asi čtyřicet lidí. Bylo horko, skoro jako v létě.“

Jednoduchými slovy a s důrazem na každé slabice jí vykládám o svém mládí ve Vendée u moře. Bydlela tam i Omarova babička. Když jsme byli malí, vídali jsme se jen o prázdninách, ale později se k babičce přestěhoval a chodili jsme spolu na střední. Čím víc jsem toho vyprávěl, tím zřetelněji se mi události vybavovaly. Dům mých rodičů v Les Sables d’Olonne, exotická tapeta v obýváku, kde jsme chtěli tancovat, vůně čokoládového dortu upečeného Omarovou babičkou, který nikdy nebyl úplně propečený, ale zato byl neskutečně dobrý. Zase se tam vidím mezi lahvemi s kolou, balonky a singly navršenými na stereo soupravě mého otce. Dal jsem se do gala, napomádoval jsem si vlasy a oblékl si nový svetr, který mé babičce připadal příšerný. Úplně nečekaně mě zaplaví vlna nostalgie, a to před touhle holkou, kterou skoro neznám a která evidentně nerozumí ani polovině z toho, co povídám. Omar pozná až od baru, že upadám do melodramatu, a zavolá:

„Ten pád, Guillaume, ten pád. Ušetři nás madlenek a těch dalších keců.“

Než abych Amandě vysvětloval, že se s těmi madlenkami jedná o narážku na Marcela Prousta a živost vzpomínek na dávno uplynulé věci a ztracený čas, zatímco ty kecy… no nic. Nakonec si povzdechnu:

„Zkrátka a dobře: ze čtyřiceti pozvaných jich přišlo pět. Only five people came .“

„Ach,“ udělá Amanda, přičemž její trochu nucený, zděšený výraz dalece překročí přiměřenou míru. Než však stačí dojít k ukvapeným závěrům (kterých jsem toho děsného odpoledne před dvaceti lety udělal ažaž), já raději pokračuju:

„Další den ve škole jsem zjistil, že jedna holka, se kterou jsem si jednou vyrazil – dated, you know – kterou jsem ale nepozval, k sobě domů pozvala celou třídu. Její rodiče měli bazén. A swimming pool . Revenge . Pomsta.“

V tu chvíli se Amandin obličej rozzáří blaženým úsměvem. Zatímco já ještě přemýšlím, co na mé k smrti smutné historce může být důvodem k veselí, ona zvolá:

„ I know! Ten den jsi poznal Edie!“ „Na to určitě nikdy nezapomeneme,“ prohlásí Omar a posadí se k nám. „Mí čtyři nejlepší kamarádi tam přesto byli…“ mluvím dál. „Mezi nimi Omar, který tehdy ještě nosil dredy. A jeden z nich přivedl svou novou přítelkyni. Byla blonďatá, totálně praštěná a nosila naprosto šílené hadry, dnes by se tomu říkalo vintage, a třpytky na víčkách. Totaly crazy . Byla to Edie. Všichni pak časem odešli do ciziny, kromě Edie a mě. My jsme šli do Paříže.“ „Nic z toho nám ale roky neubere,“ řekne Omar a po-hladí se dlaní po své dokonale holé lebce. Když se pak zase odkolébá za bar, podívám se mimoděk na hodiny. Amanda si toho všimne. Trochu se ke mně nakloní, upřeně se mi zahledí do očí a jemně mi anglicky oznámí, že si nemám dělat starosti, a že moji přátelé dnes určitě přijdou. Protestuju, možná trochu moc vehementně, že ve mně ten zážitek nezanechal žádné trauma. Potom zase oba mlčíme, ale tato Amandina krátká věta, tenhle autentický okamžik mě dojal. Koutkem oka ji pozoruju. Je vážně hezká. Že by měl Omar pravdu? Možná bych tu tabulku měl vážně změnit. Ze zdivočelých myšlenek mě vytrhne zabzučení mobilu. „Esemeska od Edie,“ houknu na Omara. „Rasistický taxikář Place de la République.“ Omar propukne ve svůj legrační smích, ale jeho kvokání je záhy přerušeno ohlušujícím řevem silné motorky. Dokonce i veganské dortíky s jahodami a plátky růží se roztřesou. Přímo před vjezdem a značkou se zákazem parkování zaparkuje ve slepé uličce Harley-Davidson. Sesedne z něj podsaditý chlápek, rovné popelavě světlé vlasy, výraz buldoka, bunda z umělé kůže posetá skleněnými perlami a nýty, které znázorňují nejrůznější symboly občanské neposlušnosti. Louis-Jean. Ve třiceti je z nás nejmladší a připojil se k téhle partě přátel teprve před pěti lety, když se nastěhoval do bytu nad Foodie. Tam už sice zase nebydlí, ale má tu dál něco jako svůj domovský přístav. Vede malou grafickou kancelář, která pracuje hlavně pro výrobce aut. Ve volném čase produkuje experimentální umělecké filmy, které mu požírají veškeré úspory. Rád kreslí velkoformátové Pinups a věnuje svou veškerou, údajně neexistující něhu svému černému kocourovi jménem Papež.

S helmou v ruce vejde. Prostorem Foodie Nam Nam zavane poryv mužnosti. Mám dojem, že Amanda klopí pohled.

„Sorry, že jdu pozdě,“ řekne Louis-Jean. „Stavěli mě policajti. Kruháč na Champs-Elysées. I v neděli odpoledne se tam jezdí jak na čtyřiadvacetihodinovce v Le Mans. Autobus jak kráva s osmdesáti turisty řezal zatáčku po dvou kolech. Fakt nekecám, po dvou kolech! Koho ale zastavili? Jasně, dobráka starouše, co si na chopperu hezky bublá těch svých třicet. Jasně. Ale kdo nosí helmu, musí mít máslo na hlavě. Papíry sem. Žijeme v zemi plné fašounů. Buď zdráv, dlouháne.“

Louis-Jean políbí Omara na tváře. Motorkář a vysoký černoch u toho vypadají jak dvě holky. Amanda si toho všimne.

„Tys jel třicet?“ otáže se Omar pro forma.

„Ne, to jsem jen tak plácl. Možná jsem valil šedesátkou, ale pořád to bylo bezpečnější než to, co předváděl ten autobus. Hele, myslel jsem, že dneska odpoledne tu bude uzavřená společnost?“ pokračuje s pohledem na Amandu, která ostentativně pozoruje svou sklenici s vínem.

„Kolegyně od Edie,“ zašeptá Omar. „Američanka. Musí se na ni mluvit pomalu.“ Louis-Jean zamíří ke mně a popadne mě za ramena tak prudce, že mě málem strhne ze židle. „No, prcku, šestatřicet, není to paráda? Jasně, je to paráda. Řekni, že je to paráda.“

„Je to paráda, Louisi-Jeane. Můžu ti představit Amandu? Amando, tohle je Louis-Jean.“

„Dobrý den, mademoiselle. Nenechte si ucpávat hubu francouzskou větnou stavbou. Jak to říká básník? Kdo se stará o to, co mluví rty, když člověk slyší odpověď srdce . Nemám pravdu?“

Amandě v panice ztuhne úsměv. „Jak, prosím?“ „ Louis-Jean is very happy to meet you ,“ sdělím jí tlumeně. „Okay. Já taky,“ odpoví uklidněná.

Šlehnu po Louisi-Jeanovi vyčítavým pohledem. „No co je? Chci jen nechat zazářit naši francouzskou kulturu, přesně jak to chce ta ministryně. Dívej, támhle je Charlie.“ Vidím, jak Omar zvedne oči k oknu a znepokojeně pospíchá k našemu stolu. „Ani slovo o tom, co jsem vám říkal. Ona ještě nic neví. Jasné?“ procedí. „Cože, tys jí to pořád ještě neřekl?“ odpovím s údivem. „Vždyť je to už měsíc!“

Charlie venku prochází dlouhým krokem kolem graffiti a skoro s nimi splývá. Úzké černé džíny zdůrazňují její figuru s dlouhými končetinami, ruce má zastrčené v kapsách černé mikiny. V Martenskách a s kůží opálenou v dalekých zemích, která teď není ve stínu kapuce příliš k rozeznání, připomíná takový ten druh holek, které malým maloměstským klukům, jako jsem byl já, nahánějí na školním dvoře strach. Člověk se musí podívat podruhé – ale kdo si s tím dá tu práci? – aby zaznamenal přímé držení těla bývalé baletky, mírnost jejích očí orámovaných černou linkou a její tichý hlas, který vždycky mluví pravdu. Charlie má v sobě moudrost daleko převyšující jejích sedmatřicet let, a my všichni – bez výjimky všichni – jsme se jí už někdy v těžkých situacích svěřovali a naslouchali jejímu spravedlivému soudu.

Table of Contents

PROLOG

Kapitola 1,

ZAČÁTEK

Kapitola 2,