Terry Pratchett

DO BOJA S ČLOVEKOM!

Druhá kniha nómov

Ukážka z elektronickej knihy

Prvý raz vyšlo ako Diggers vo vydavateľstve

Random House Children’s Publishers UK,

a division of The Random House Group Limited

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 1990

Artwork © Mark Beech

Published by arrangement with Random House Children’s Publishers UK, a division of The Random House Group Limited. Text copyright © Terry and Lyn Pratchett 1990

Translation © Vladislav Gális 2016

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2016

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-2466-2

www.slovart.sk

NA ZAČIATKU...

... Arnold a Arnold (zal. r. 1905) stvoril Hypermarket. Tomu aspoň verili tisícky nómov, ktorí žili celé generácie[*] pod dlážkou starého, úctyhodného obchodného domu s názvom Arnold a Arnold (zal. r. 1905).

Hypermarket sa stal ich svetom. Svetom, ktorý ohraničovali steny a strop.

Vietor a dážď boli pre nich len staré legendy. Takisto aj deň a noc. Zvykli si na umelé zavlažovanie a klimatizáciu a ich rušný život miniatúrnych rozmerov sa riadil otváracími hodinami. Namiesto ročných období poznali januárové zľavy, jarnú módu, letné výpredaje a vianočné trhy. Pod vedením opáta a kňazov z Papiernictva uctievali Arnolda a Arnolda (zal. r. 1905) – pekne zdvorilo a nevtieravo, aby ho náhodou nerozčúlili. Verili, že je stvoriteľom všetkého, čiže celého Hypermarketu.

Niektoré nómske rodiny nadobudli bohatstvo a moc a väčšinou prijali mená oddelení v Hypermarkete, pod ktorými bývali. Napríklad Lahôdkari, Železiari alebo Galantérnici.

Jedného dňa sa do Hypermarketu na korbe nákladiaka dostali poslední nómovia, ktorí ešte žili Vonku. Tí veľmi dobre poznali vietor a dážď. A práve preto sa pred nimi pokúšali uniknúť.

Bol medzi nimi lovec potkanov Valihrach a potom ešte babka Morka a Brita, ale boli to ženy, a tie sa vlastne nerátali. A ešte mali so sebou Vec.

Nikomu nebolo celkom jasné, čo je vlastne Vec. Valihrachovi predkovia si ju odovzdávali celé stáročia, ale vedeli len toľko, že je nesmierne dôležitá. Keď sa v Hypermarkete dostala do blízkosti elektriny, začala rozprávať. Oznámila im, že je mysliaci stroj z vesmírnej lode, ktorá pred tisíckami rokov priviezla nómov zo vzdialeného Hypermarketu – alebo možno z hviezdy. Vec im ďalej vysvetlila, ako načúva reči elektriny, a vraj elektrina okrem iného hovorí, že Hypermarket o tri týždne zbúrajú.

Práve Valihrach navrhol, aby nómovia odišli z Hypermarketu na nákladiaku. Napodiv zistil, že riadiť obrovský nákladiak je z celého plánu najľahšie. Najťažšie bolo presvedčiť nómov, že to dokážu.

Valihrach nebol náčelník. Kiežby ním bol! Ako náčelník by mohol vzdorovito vystrčiť bradu a vykonávať chrabré činy. Valihrach namiesto toho musel presviedčať, škriepiť sa a občas aj máličko klamať. Zistil, že nómovia sa neraz dajú ľahšie presvedčiť, aby niečo urobili, ak si myslia, že ten nápad skrsol v ich hlave.

Nápady! Práve v tých bol kameň úrazu. A nómovia potrebovali nápadov čo najviac. Potrebovali sa naučiť spolupracovať. Potrebovali sa naučiť čítať. Potrebovali dospieť k presvedčeniu, že nómky sú, no, skoro rovnako inteligentné ako nómovia (aj keď všetci vedeli, že je to smiešne a že keby nómky priveľa rozmýšľali, určite by sa im prehrial mozog).

Napokon sa to podarilo. Nákladiak unikol z Hypermarketu tesne pred tým, ako celá budova záhadne zhorela. Nómovia ho odšoférovali von z mesta, a dokonca cestou nenapáchali až také veľké škody.

Na svahu našli opustený kameňolom a nasťahovali sa do ošarpaných budov. Vtedy im už bolo jasné, že všetko dobre dopadne. Dopočuli sa, že ich čakajú svetlé zajtrajšky.

Samozrejme, väčšina nómov ani netušila, čo je svetlý zajtrajšok. Keby to tušili, vedeli by, že po svetlom zajtrajšku môže prísť chmúrny pozajtrajšok. A to aj s poriadnym lejakom.

Uplynulo šesť mesiacov...

Toto je príbeh o zime.

Príbeh o veľkom boji.

Príbeh o prebudení Kata, draka z hory, ktorý nemá oči, ale očiská, nemá hlas, ale hlasisko a namiesto zubov má zubiská.

Lenže tam sa príbeh neskončil.

Vlastne sa tam ani nezačal.

Z oblohy sa prihnala víchrica. Z oblohy sa prihnal chaos. Z vetriska sa stala metla, čo zametala celý kraj, stal sa z nej obor, čo všetko podupal. Malé stromy sa ohýbali, veľké stromy sa lámali. Posledné jesenné listy svišťali vzduchom ako šrapnely.

Smetisko pri štrkovisku bolo opustené. Čajky, ktoré ho strážili, si našli skrýšu inde, ale stále v ňom bolo rušno.

Vietor dorážal do smetiska, akoby mal niečo proti prázdnym obalom z čistiacich prostriedkov a starým topánkam. Plechovky sa skotúľali do brázd a zúfalo hrkotali, ľahšie odpadky vyleteli do vzduchu a pridali sa k harmatancu na oblohe.

Vietor sa stále prehrabával v smetisku. Staré noviny chvíľu šuchotali, potom ich vietor uchytil a odfúkol do neznáma.

Jeden hárok, ktorý sa na zemi trepotal celé hodiny, sa napokon odtrhol a vyletel do rozvíreného vzduchu. Vyzeral ako veľký biely vták s podlhovastými krídlami.

Aha, ako metá kotrmelce...

Zachytí sa na plote, ale len nakrátko. Polovička z neho sa odtrhne a potom, keďže je oveľa ľahší, letí ponad brázdy na poli...

Práve naberá rýchlosť, keď sa odrazu vynorí živý plot a zhltne ho ako muchu.

PRVÁ KAPITOLA

I. A diali sa vtedy prečudesné veci: vzduch sa prudko pohyboval, teplota oblohy klesala a mláky niekedy ráno pokryla tvrdá studená škrupina.

II. A nómovia si hovorili: „Čo to má znamenať?“

Z Knihy Nómovej, Kameňolomy 1, verše I – II

„Zima,“ vyhlásil Valihrach. „Volá sa to zima.“

Opát Vrklík sa zamračil.

„Neupozornil si nás, že to bude až takéto,“ povedal. „Je naozaj zima.“

„A čo iné?“ zavrčala babka Morka. „Toto, mimochodom, ešte nie je tá pravá zima. Len počkaj, kým sa skutočne zozimí!“ Valihrach si všimol, že si to užíva. Babka Morka si vedela užiť každú katastrofu, láska k chmúrnej budúcnosti ju držala pri živote. „Keď sa skutočne zozimí, nastane nevídaná zima. Všetko zamrzne, aj z oblohy bude padať zamrznutá voda, kúsok po kúsku!“ Víťazoslávne sa vystrela. „Som zvedavá, čo povieš, keď to príde!“

„Nemusíš sa s nami rozprávať ako s batoľatami,“ vzdychol Vrklík. „Vieme čítať, jasné? Vieme, čo je sneh.“

„Presne tak,“ prikývol Dorkas. „V Hypermarkete boli pohľadnice s obrázkami. A každý rok bývali vianočné trhy. Takže sneh poznáme. Sneh sa trblieta.“

„A skackajú po ňom sýkorky,“ dodal Vrklík.

„Hm, ale to, hm, nie je všetko,“ začal Valihrach.

Dorkas ho zastavil jediným gestom. „Podľa mňa sa netreba obávať,“ vyhlásil. „Máme dobré úkryty aj zásoby potravín a vieme, kde zoženieme ďalšie, keby sme ich potrebovali. Ak už nikto nemá nič iné, hádam by sme mohli schôdzu ukončiť.“

Všetko išlo ako po masle. No dobre, ako po masle premiešanom s krúpami.

Spory a hádky medzi jednotlivými rodinami neustali, ale taká je už raz nómska povaha. Preto si nómovia založili veľradu a tá celkom slušne fungovala.

Nómovia sa radi škriepia. Vďaka zasadaniam veľrady sa mohli škriepiť takmer bez násilia.

Ale niečo sa zmenilo. V Hypermarkete všetko riadili mocné rody z jednotlivých oddelení. No teraz sa rodiny premiešali a v kameňolome aj tak neboli žiadne oddelenia. A predsa si nómovia inštinktívne vytvorili novú hierarchiu. Ich svet je totiž vždy precízne rozdelený na tých, ktorí rozkazujú, a tých, ktorým sa rozkazuje. A tak sa zvláštnym spôsobom zrodila nová trieda vodcov.

Šoféri.

Všetko vyplývalo z toho, kde sa kto nachádzal počas Veľkej jazdy z Hypermarketu. Ten, kto bol v kabíne, stal sa šoférom. Ostatní boli prostí pasažieri. Nikto o tom veľa nehovoril. Toto delenie nebolo oficiálne. Nómovia len tak všeobecne usúdili, že ten, kto dokáže uviesť do chodu nákladiak a dopraviť ho až sem, má o čosi viac filipa.

Ale byť šoférom nebola vždy zábava.

Vlani, ešte skôr ako objavili Hypermarket, musel Valihrach loviť celý deň. Teraz lovil iba vtedy, keď sa mu chcelo. Lov si obľúbili mladší nómovia z Hypermarketu a šoférovi sa nepatrilo, aby sa mu venoval. Nómovia ťažili zemiaky a z neďalekého poľa navláčili kukuricu, našlo sa jej tam dosť aj po odchode strojov. Valihrach by bol radšej, keby si pestovali vlastné potraviny, ale nómovia neprinútili ani jediné semienko, aby vyklíčilo v tvrdom podloží kameňolomu. Nuž ale nehladovali, a to bolo najdôležitejšie.

Valihrach cítil, ako okolo neho tisícky nómov žijú ďalej svoj život. Vychovávajú rodiny. Usádzajú sa.

Vrátil sa do svojej diery schovanej hlboko pod jednou z polorozpadnutých búd v kameňolome. Po chvíli dospel k rozhodnutiu a vytiahol z vyhĺbenej diery v stene Vec.

Ani jedno zo svetielok na nej neblikalo. Ožili, len keď sa Vec ocitla pri elektrických drôtoch. Vtedy sa zažali a Vec dokázala rozprávať. V kameňolome sa nejaké drôty našli a Dorkas ich opravil. Valihrach k nim však Vec neodniesol. Reči čiernej skrinky ho zakaždým znepokojili.

Zato si bol dosť istý, že Vec vie počúvať.

„Minulý týždeň zomrel starý Suchopár,“ povedal po chvíli. „Trošku sme si posmútili, ale zase nie veľmi, bol dosť starý a zomrel len tak, v pohode. Nič ho nezožralo, nič ho nezadlávilo.“

Valihrachov malý kmeň kedysi obýval násyp pri diaľnici, čo viedla terénom plným živočíchov, ktoré mali vždy chuť na čerstvé nómske mäsko. Predstava, že niekto môže zomrieť len preto, lebo odrazu prestane dýchať, bola pre nómov stále nezvyčajná.

„Pochovali sme ho na kraji zemiačniska, tak hlboko, aby ho nevyoral pluh. Myslím, že nómovia z Hypermarketu ešte stále celkom nechápu, čo znamená niekoho pochovať. Tuším si myslia, že vyklíči alebo čo. Asi si to mýlia s tým, čo sa robí so semenami. Samozrejme, o pestovaní nevedia vôbec nič. Lebo žili dlho v Hypermarkete, chápeš? Všetko je pre nich nové. Jednostaj šomrú, že musia jesť niečo, čo vychádza zo zeme, nezdá sa im to prirodzené. A dážď považujú za umelé zavlažovanie. Mám dojem, že celý svet je pre nich len jeden veľký Hypermarket. Hm.“

Chvíľu pozeral na nemú skrinku a uvažoval, čo by jej ešte porozprával.

„No, takže teraz je babka Morka najstaršia spomedzi všetkých nómov,“ povedal napokon. „A to znamená, že má právo zasadať vo veľrade, aj keď je žena. Opát Vrklík protestoval, ale potom sme mu povedali, aby jej to oznámil osobne, a to sa mu nechcelo, takže sa babka Morka do veľrady dostala. Hm.“

Zadíval sa na vlastné nechty. Vec dokázala aj načúvať spôsobom, ktorý mu občas liezol na nervy.

„Všetci sa boja zimy. Hm. Ale máme veľké zásoby zemiakov a tu dole je dosť teplo. Ibaže oni majú šialené nápady. V Hypermarkete býval počas vianočných trhov taký zvláštny tvor. Santaklaun. Dúfam, že nás nepríde strašiť až sem.“

Poškrabal sa za uchom.

„Ale vcelku je všetko v pohode. Hm.“

Nahol sa bližšie.

„Vieš, čo to znamená? Ak sa nómovi zdá, že všetko je v pohode, tak niečo v pohode určite nie je, len nóm o tom ešte nevie. To tvrdím ja. Hm.“

Čierna skrinka sa zatvárila súcitne.

„Všetci tvrdia, že som príliš úzkostlivý, lenže podľa mňa nikto nemôže byť príliš úzkostlivý. Hm.“

Ešte sa zamyslel.

„Hm. To bude asi tak všetko, čo mám nové.“ Zdvihol Vec a odložil ju nazad do skrýše. Uvažoval, či sa jej nezdôverí, ako sa pohádal s Britou, ale to bolo takpovediac priveľmi osobné.

Spôsobili to knihy, knihy a nič iné. Nemal jej dovoliť, aby sa naučila čítať, teraz mala plnú hlavu tém, čo tam vôbec nepatria. Vrklík mal pravdu, ženám sa naozaj od čítania prehrieva mozog. Ten Britin akoby stále vrel.

Valihrach za ňou zašiel a povedal, pozri, všetko sa upokojuje, je najvyšší čas uzavrieť manželstvo, ako to robia nómovia z Hypermarketu, nech pri tom Vrklík odmrmle tie svoje slovíčka, a bude.

A ona? Vraj si nie je istá.

Vysvetlil jej, že takto sa to nerobí, robí sa to tak, že ti poviem, že sa vezmeme, a vezmeme sa. Tak sa to robí.

A ona vyhlásila, že už sa to tak nerobí.

Posťažoval sa babke Morke. Aspoň od nej čakal podporu. Tradície mala babka v úcte. Povedal jej, babka, počuj, Brita ma neposlúcha.

A babka? Dobre robí, dievča, aj ja som mala zamladi menej poslúchať. To povedala.

Potom sa posťažoval Vrklíkovi, a ten mu uznal, veru áno, dievčatá majú robiť, čo sa im povie. A Valihrach na to, paráda, tak to teraz povedz Brite do očí. A Vrklík na to, ehm, no, ona je trošku výbušná, možno by bolo lepšie nechať to tak, napokon, časy sa menia...

Časy sa menia. Hej, časy sa naozaj menili. Väčšinu tých zmien mal na svedomí Valihrach. Musel predsa donútiť nómov, aby zmenili zmýšľanie, ak ich chcel dostať včas z Hypermarketu. Zmena bola nevyhnutná. Zmena bola správna. Popravde bol veľkým fanúšikom zmeny.

Ale nepáčilo sa mu, že kadečo je zrazu inak.

Jeho oštep zaháľal v kúte. Vyzeral odrazu úboho. Kúsoček kremeňa pripevnený na palici. Z Hypermarketu si priniesli píly a kadečo iné. Mohli používať kovy.

Dlho na ten oštep pozeral. Potom ho vzal do ruky a vyšiel si na dlhú prechádzku plnú úvah o svete a jeho postavení v ňom. Alebo, ako by povedali iní, šiel sa zdúvať.

Starý kameňolom sa nachádzal asi v polovici úbočia. Nad ním sa vypínal rašelinový svah a vyššie nasledovalo husté tŕnie a hloh. Za nimi sa ťahali polia.

Pod kameňolomom sa vinula cesta, prechádzala pomedzi opadané živé ploty a pripájala sa k hlavnej ceste. Ešte ďalej bola železnica, dva dlhé kovové pásy na drevených podvaloch. Občas po tých pásoch chodilo čosi ako veľké nákladiaky, ale navzájom pospájané.

Nómovia železnici ešte celkom nerozumeli. Ale očividne bola nebezpečná, lebo videli, že ju pretína cesta z kameňolomu, a vždy keď sa po železnici približovali tie pohyblivé predmety, pri ceste sa spustili závory.

Nómovia vedeli, na čo slúžia závory. Používali sa aj na poliach, aby z nich neutiekli zvieratá. Preto bolo len logické, že tu mali zabrániť železnici, aby sa rozbehla kade-tade po cestách.

Potom tam boli ďalšie polia, nejaké štrkoviská – keď nómovia chceli, mohli v nich loviť ryby – a ďalej bolo letisko.

Valihrach v lete trávil pozorovaním lietadiel dlhé hodiny. Všimol si, že najskôr sa posúvajú po zemi a potom prudko stúpajú ako vtáky, zmenšujú sa, ešte sa zmenšujú, až napokon zmiznú.

Práve to ho trápilo. Valihrach teraz sedel na svojom obľúbenom kameni, hoci sa už spustil dážď, a trápil sa. V poslednom čase ho kadečo trápilo, bolo toho toľko, že to musel poukladať na seba, ale na samom spodku ostala táto veľká obava.

Mali by ísť tam, kam išli lietadlá. Povedala mu to Vec, keď mu ešte niečo hovorila. Nómovia prišli z oblohy. Vlastne z miesta nad oblohou, čo nebolo celkom jasné, lebo nad oblohou mohla byť zase len obloha. A mali by sa vrátiť. Išlo o niečo, čo sa začínalo na H. Hustota. Ich hustota. Svety, ktoré mali kedysi. A potom čertvieako uviazli tu. Lenže – a práve toto bolo zdrojom jeho trápenia – veľká loď, to lietadlo, čo lietalo na najvyššej oblohe, bolo stále kdesi tam hore. Prví nómovia ho tam nechali, keď tu pristáli v menšej lodi, tá menšia loď havarovala a nemali sa ako vrátiť.

A on bol jediný, kto o tom vedel.

Vedel o tom aj starý opát, Vrklíkov predchodca. Niečo vedeli aj Brita, Dorkas a Vrklík, ale tí mali aj bez toho o čom premýšľať, boli prakticky zameraní a teraz sa museli venovať organizovaniu.

Všetci sa usádzali. Z tohto malého sveta si vytvoríme vlastný svet, presne ako v Hypermarkete, uvedomil si Valihrach. Tam považovali strechu za oblohu, tu považujú oblohu za strechu.

Zostaneme tu...

Po ceste do kameňolomu sa blížil nákladiak. Bolo to také nezvyčajné, že ho Valihrach chvíľu pozoroval bez toho, aby si ho uvedomil.

„Nikto nebol na stráži! Prečo nikto nestráži? Vravel som, že vždy musí niekto držať stráž!“

Zo päť nómov sa hnalo cez zosychajúce krovie k bráne do kameňolomu.

„Na rade bol Tulivak,“ zamrmlal Angalo.

„Figu borovú!“ zasyčal Tulivak. „Už si zabudol, že včera si odo mňa chcel, aby som sa s tebou vymenil, lebo si...“

„Mne je jedno, kto bol na rade!“ okríkol ich Valihrach. „Nikto nestrážil, a mal! Jasné?“

„Prepáč, Valihrach.“

„Hej. Prepáč, Valihrach.“

Vyšplhali sa hore svahom a ľahli si za trs suchej trávy.

V porovnaní s ostatnými nákladiakmi bol tento nákladiak malý. Už z neho vystúpil nejaký človek a robil čosi s bránou do kameňolomu.

„To je Land Rover,“ vyhlásil hrdo Angalo. V Hypermarkete sa pred Veľkou jazdou dlhé hodiny hrbil nad knihami a časopismi o motorizme. Páčili sa mu. „Nie je to nákladiak, je to skôr na prevážanie človekov po...“

„Aha, ten človek dáva niečo na bránu,“ prerušil ho Valihrach.

„Na našu bránu,“ zdôraznil pohoršene Tulivak.

„To je trochu čudné,“ povedal Angalo. Človek sa tým pomalým dunivým spôsobom, akým tieto tvory chodievali, vracal k vozidlu. Napokon ho obrátil a vyrazil naspäť.

„Toľko rozruchu len preto, aby na bránu nalepil nejaký papier,“ krútil hlavou Angalo, keď sa zdvihli zo zeme. „Človeci nemajú rozum.“

Valihrach sa zamračil. Človeci boli obrovskí a tupí, to vedel, ale bolo na nich niečo neúprosné a očividne im vládli papiere. V Hypermarkete jeden papier oznamoval, že Hypermarket bude zbúraný, a napokon ho aj zbúrali. Človek a kúsok papiera bola skrátka nebezpečná kombinácia.

Ukázal na hrdzavé pletivo, po ktorom sa každý šikovný nóm vedel raz-dva vydriapať.

„Tulivak,“ zavelil, „dones ho.“

O niekoľko kilometrov ďalej sa na plote trepotal iný papier. Na písmená vyblednuté od slnka cupotali kvapky, zmáčali papier, až nasiakol vodou, oťažel a...

... roztrhol sa.

Zdrap papiera dopadol na trávu. Nadvihol ho vietor.

DRUHÁ KAPITOLA

III. Ale prišlo znamenie a nómovia hovorili: Čo to všetko znamená?

IV. A nebolo to dobré.

Z Knihy Nómovej, Znamenia, 1. kapitola, verše III – IV

Vrklík lozil po štyroch hore-dolu po papieri, čo odstránili  z brány.

„Jasné, že ho viem prečítať,“ vyhlásil. „Rozumiem každučkému slovu.“

„O čo teda ide?“ spýtal sa Valihrach.

Vrklík očervenel. „Už menej rozumiem vetám,“ vzdychol zahanbene. „Píše sa tu... Kde to bolo... Áno, tu sa píše, že kameňolom znovu otvoria. Čo to znamená? Veď je už otvorený, to vie každý debil. Vidieť z neho na kilometre.“

Okolo nich sa zhromaždili ostatní nómovia. Áno, rozhodne odtiaľto bolo vidieť na kilometre. Práve to bolo strašné. Kameňolom z troch strán obklopovali vysoké útesy, ale z tej štvrtej... nuž, tam sa nómovia radšej ani nedívali. Bolo tam priveľa ničoho, pri ktorom si nóm pripadal ešte menší a zraniteľnejší, než v skutočnosti bol.

Aj keď zmysel papiera nebol jasný, rozhodne to vyzeralo nepríjemne.

„Kameňolom je diera v zemi,“ vyhlásil Dorkas. „Diera sa nedá otvoriť, ak ju predtým dačím nevyplníš. To dá predsa rozum.“

„Kameňolom je miesto, kde sa ťaží kameň,“ ozvala sa Brita. „Robia to človeci. Vykopú jamu a z kameňa stavajú cesty a podobne.“

„To máš asi z nejakej knihy, čo?“ poznamenal kyslo Vrklík. Podozrieval Britu z nedostatku úcty voči autoritám. Neuveriteľne ho štvalo aj to, že napriek očividnému hendikepu – je to žena – číta lepšie ako on.

„A veruže hej,“ odsekla Brita a vzdorovito pohodila hlavou.

„Lenže,“ povedal trpezlivo Valihrach, „tu už kamene nie sú, Brita. Preto je tu diera.“

„Na tom čosi bude,“ poznamenal prísne Vrklík.

„Tak tú dieru rozšíria!“ odvrkla Brita. „Pozrite na tie útesy...“ všetci poslúchli, „... sú z kameňa! Aha...“ všetci sklopili zrak na zem, kde Brita netrpezlivo dupala po papieri, „... píše sa tu, že sa to stane kvôli predĺženiu diaľnice! Diaľnica je cesta! Cestu treba natiahnuť, tak zväčšia kameňolom! Náš kameňolom! Tu sa píše, že to urobí!“

Nastalo dlhé ticho.

Prerušil ho Dorkas. „A kto?“

„Nariadenie! Podpísal sa sem,“ odvetila Brita.

„Brita má pravdu,“ prikývol Valihrach. „Aha, tu sa píše: Znovuotvorenie kameňolomu. Nariadenie. Z úradnej moci.“

Table of Contents

Titulná strana

NA ZAČIATKU...

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA