Irena Závacká

Šaty pro poutníky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Irena Závacká, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7877-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7878-7 (mobi)

Mé mamince

I

Venku byla už dávno tma. Hvězdné děti proplouvaly v nebeských lodičkách pod břichem své božské matky Nut, a přestože většinou přivážely spánek do bílého domu v luxusní čtvrti celkem spolehlivě, tentokrát si dávaly poněkud načas.

„Mami, nechoď ještě,“ zaškemrala Kemsit a rozhodně to dnes nebylo poprvé.

Ijnet zívla. „Raději by ses měla pořádně vyspat, ať si zítřek hezky užiješ. Copak nejsi ani trochu unavená? Já tedy ano.“

Dnešní den totiž proběhl ve znamení všeobecného zmatku spojeného s velkolepými přípravami na vzácnou návštěvu. Nečekali ovšem ani cizokrajnou delegaci, ani urozené hosty z nejvyšších kruhů, jak by se mohlo zdát podle všeho uklízení, shánění, vaření a pečení. To jen Verenacht poslal z Domu života zprávu, že je hodlá poctít svou přítomností.

„No právě, nemůžu se dočkat, takže mi vůbec nejde usnout,“ namítla Kemsit.

Ijnet podobné problémy řešit nemusela. „Zato já mám pocit, že usínám už teď, a jestli mě nepustíš, usnu ve tvé posteli a do rána mě odtud nikdo nedostane.“

„To by bylo krásné,“ nadchla se Kemsit. „Viď, že tu se mnou zůstaneš. Ale ještě mi něco povídej, prosím.“

Ijnet se s povzdechem natáhla na okraj dceřina lůžka a přehodila přes sebe cíp tenké přikrývky. Kemsit seděla vedle s koleny pod bradou a upírala na ni pohled plný očekávání.

„Vyprávěj mi třeba o tom, jak jsi byla malá,“ upřesnila svůj požadavek.

„Vždyť už to dávno znáš. Bydleli jsme s rodiči v takové zapomenuté vesnici. Měla jsem spoustu povinností, ne jako ty. Hodně jsem pomáhala mamince, doma i na našem kamenitém políčku. Do školy tam nechodil nikdo, ani kluci, protože tam nikdy žádná nebyla. Když jsem měla volno, hrávaly jsme si s Nofret u řeky,“ zasnila se Ijnet.

„S Nofret?“ přerušila ji Kemsit užasle.

„Ano, kamarádíme spolu od dětství. Čemu se tak divíš?“ nechápala Ijnet.

„To není možné. Taková urozená dáma jako Nofret by si přece nikdy nehrála v blátě u řeky. Tebe si klidně dovedu představit, ale Nofret?“

Ta dětská upřímnost, jak jen nás dokáže vždy znovu a znovu zaskočit, pomyslela si Ijnet.

Ačkoli pro ni dceřino srovnání nebylo zrovna lichotivé, musela uznat, že má Kemsit pravdu. Pořád se tak trochu cítila jako malá holka z vesnice, ze které může každý bystřejší pozorovatel vyčíst nízký původ.

„Už je to tak,“ zatrhla další pochybnosti. „Moc hraček jsme neměly, ale některé byly náhodou moc hezké. Jednou jsme pouštěly lodičky po vodě. Nofret tvrdila, že nám ukážou, jak daleko do světa se dostaneme.“

„A čí lodička doplula dál?“ vyzvídala Kemsit.

„Samozřejmě ta Nofretina.“

„A co jste s těmi lodičkami dělaly potom?“ pokračovala Kemsit ve výslechu.

„Nic, zůstaly v řece.“

„Ale jak potom můžeš vědět, kde skutečně skončily? Co když…“

„Už žádné co když,“ přerušila ji rázně Ijnet. „To bychom tu mohly debatovat až do rána. Spát, a žádné výmluvy.“

Kemsit se kupodivu nechala uložit bez dalších protestů a Ijnet po špičkách odcházela do své ložnice. Na chvilku se zastavila u otevřeného okna. Po tváři ji pohladil jemný vánek, který přinášel povědomou vůni. Vůni venkova, rákosí a řeky, jejíž proud si pohrává s malinkou lodičkou z kůry.

Verenachtův příchod se odehrál ve znamení mohutného vítání, objímání a povykování. Všechen ten rozruch omlouvala skutečnost, že za dobu strávenou v Domě života se jeho návštěvy doma daly spočítat na prstech jedné ruky.

Ijnet se na chlapce zálibně a zároveň pátravě zadívala. Vyrostl, to je jasné, ale také jako by zmužněl, pokud se takový výraz dá použít u devítiletého kluka. Působí tak samostatně, sebejistě. Samozřejmě, teď je středem čistě ženské společnosti vzdychající obdivem, což mu dává právo naparovat se jako kohout před svým ukvokaným harémem. Ale dokáže být takový i ve škole, v tvrdém chlapeckém kolektivu, kde třenice a boj o lepší pozici určitě nejsou ničím výjimečným? A pokud si skutečně vydobyl postavení, s nímž je spokojen, kolik ho to stálo sil?

Chápala, že s tímhle se jí jen tak svěřovat nebude. A pravděpodobně ani Zule, byť by právě ona měla být jeho prvním útočištěm, pokladnicí střežící jeho nejskrytější tajemství. Jenže Zula, která Verenachta přivedla na svět, se tohoto prvenství před lety vzdala dobrovolně a ve prospěch svého jediného syna, o čemž on neměl ani tušení. A Ijnet, jež od té doby vydávala Kemsit a Verenachta za dvojčata, se nemohla ubránit pocitu, že jí nepřísluší nahlédnout tam, kam má i Zula omezený přístup.

Je jiný, o tom není pochyb. A vypadá šťastně, což je hlavní. Ijnet mrkla na Zulu, zda se jejich myšlenky náhodnou nepotkaly, jak se jim to stalo už mnohokrát, ale Zula vypadala naprosto uvolněně a blaženě. Užívala si okamžiky, kdy má Verenachta u sebe, a každou chvíli ho letmo pohladila po ruce, jako by se chtěla ujistit, že se jí to nezdá.

I dnes Verenachta doprovázel jeho spolužák a přítel Amer. Všichni z rodiny si tohoto klidného a veselého chlapce oblíbili a Ijnet děkovala bohům, že seslali Verenachtovi spřízněnou duši, na kterou se může spolehnout.

Po vydatném obědě odpočívali společně za domem nedaleko jezírka. Sluneční kotouč vysílal své horké paprsky, ve stínu vzrostlého datlovníku a zahradního altánku však bylo příjemně. Kemsit lákala oba chlapce do vody, ale Verenacht nasadil slavnostní výraz a prohlásil: „Nejdřív vám chci říct něco důležitého.“

Všechny oči se na něj zvědavě upřely. Verenacht si na okamžik vychutnal dopad svých slov, než pokračoval:

„Mám před sebou dalekou cestu. Byl jsem vybrán, abych se zúčastnil výpravy z Domu života do Abdžu.“

Ijnet tázavě pozvedla obočí. Moc se jí nezamlouvalo, že se Verenacht zatoulá tak daleko od rodinného hnízda. Už ho sice nemá pod každodenním dohledem, ale jeho přechodné bydliště ve škole Amonova chrámu ve Vesetu je rozhodně blíž než jakési Abdžu.

Verenacht se však tvářil navýsost spokojeně a hrdě.

„Vlastně za to vděčím Amerovi. Dva kněží z chrámu se chystají do Abdžu, aby tam prostudovali chrámový archív. Velekněz rozhodl, že je doprovodí dva žáci z Domu života. Amer byl určen jako první, protože pochází z Achmímu, takže má zkušenosti s cestováním, a Achmím není od Abdžu příliš vzdálený.“

„Po pravdě řečeno,“ podotkl Amer, „mám takové tušení, že pojedu hlavně zásluhou svého otce. Není tak úplně bez vlivu a zřejmě kněžím naznačil, že bych byl vhodným kandidátem. Už mi poslal dopis, že počítá s tím, že si z Abdžu na chvíli odskočím domů.“

„No a Amer zase navrhl, že tím druhým studentem bych mohl být já,“ doplnil ho Verenacht.

„Jasně, nechce se mi trávit dlouhý čas na cestě s cizími lidmi,“ konstatoval Amer.

„Jenže kněžím se to ze začátku moc nezdálo, chtěli spíš někoho staršího. Takže mě pořád zkoušeli a pozorovali snad na každém kroku. Musel jsem soupeřit s žáky, kteří jsou v Domě života déle než já. A nakonec to vyšlo,“ chlubil se Verenacht.

„Verenacht se opravdu hodně snažil a tvrdě pracoval,“ řekl Amer uznale.

„A Amer mi pomáhal a podporoval mě,“ oplatil mu Verenacht. „Takže můžeme cestovat spolu.“

„Vy se teda máte,“ vydechla Kemsit zbožně, s nepatrnou kapkou závisti.

No vida, pomyslela si Ijnet, odpověď na předchozí pochybnosti se nenápadně dostavila sama od sebe. Ukázalo se, že pokud Verenacht o něco stojí, dokáže si jít za svým, a přitom má po ruce přátelskou oporu. Snad se tedy o něj opravdu nemusí bát.

Po zbytek dne se již každý další hovor stočil k plánované cestě. Zula evidentně sváděla vnitřní boj mezi pýchou nad úspěšným synem a obavami o jeho bezpečí, Tamut se strachovala, co budou poutníci celou tu dobu jíst, a Kemsit chrlila nekonečné dotazy. Oba chlapci jí trpělivě s nadhledem světoběžníků odpovídali a už se nemohli dočkat, až ukážou Vesetu záda.

„Hned jak se vrátíte, budete nám muset vše podrobně vyprávět,“ kladla jim Ijnet na srdce. „Ráda si poslechnu, jak to chodí za hranicemi našeho města.“ Uvědomila si, že toho za svůj život moc nenacestovala. Stěhování z rodné vesnice do trošku větší vesnice a pak do města se asi nepočítá. A na návštěvu toho ubožáka Mehenheba by nejraději navždy zapomněla. Tento někdejší dodavatel se ji pokusil svést, a když odolala jeho návrhům, pomstil se jí velice podlým způsobem.

Při loučení Verenacht slíbil, že dá vědět, jakmile bude znát přesný termín odjezdu. „Hlavně na sebe dávejte pozor,“ vzdychla Zula.

„Neboj se o něj,“ utěšovala ji Ijnet, když oba chlapci zmizeli za ohybem ulice, „za chvíli ho máme zpátky. Abdžu není na konci světa. Kdyby musel putovat přes celou Černou zem, bylo by to horší.“

Kráčely k domu a Ijnet netušila, kolikrát se jí tato věta v průběhu následujících měsíců vybaví. Dokonce jí vstoupila i do snu.

Ijnet se v něm ocitla v jakémsi cizím městě, kde nikdy předtím nebyla. Někam spěchala. Netušila proč, jen věděla, že nutně potřebuje něco důležitého zařídit. Ať však dělala, co mohla, cesta neubíhala a ona byla pořád na počátku divné ulice, liduprázdné a nepřátelské. Byla už vyčerpaná, zoufale upírala oči do země před sebou a vnímala jen své unavené nohy obuté v zářivě bílých sandálech, které se postupně pokrývaly špínou. Z posledních sil si povzdechla: Kdybych musela putovat přes celou Černou zem, bylo by to horší.

Tísnivý pocit a těžké nohy jí ráno připomněly podivný sen. To není samo sebou, usoudila, každý rozumný obyvatel Černé země přece ví, jak sny ovlivňují každodenní život. Neměla by se cestou do dílny stavit v chrámu a najít kněze, který by jí sen vyložil? Pak si vzpomněla na důvěrně známou místnost plnou polic, na nichž se vršily koše s popsanými svitky. No jistě, chrámová knihovna! Z dob, kdy ji Pán knih učil číst a psát, si dobře pamatovala na snář, do něhož jí jednou dovolil nahlédnout. Vybavily se jí sloupce tabulek, zaznamenávající sny a jejich vysvětlení.

Měla štěstí, v knihovně po ránu nikdo nebyl. Pán knih přívětivě vyslechl její prosbu a nechal si vyprávět sen. Pak se zahloubal do snáře.

„Milá Ijnet, je těžké posoudit, na co se zaměřit,“ zabručel. „Procházet městem? Utíkat po cestě?“

„Ne, to není přesné,“ namítla Ijnet. „Co třeba bolavé nohy?“

„Nohy, nohy,“ opakoval Pán knih a obracel snář v rukou.

„Tady to máme, člověk je ve snu obutý v bílých sandálech!“

Ijnet pochybovala, že zrovna na sandálech záleží, ale nechtěla starého pána dále zdržovat.

„Je to špatné, Ijnet,“ prohlásil knihovník zachmuřeně, „takový člověk se stane tulákem ve své zemi.“

Ijnet uctivě poděkovala za výklad a starostlivý pohled, s kterým ji Pán knih vyprovázel, hodila za hlavu. Tulákem ve vlastní zemi? Kdyby to platilo o Verenachtovi, dost by ji to znepokojilo, ale šlo přece o její sen. Je to celé nesmysl, bílé sandály asi nebyly tím nejsprávnějším vodítkem. Mohla si ušetřit čas a raději se pomodlit za Verenachta a jeho šťastný návrat.

Verenacht s Amerem a dvěma služebníky boha Amona skutečně za pár dní opustili Veset a Ijnet od té doby připadalo, jako by jí někdo ukradl další kousek z pracně sestavené mozaiky. Nenapravitelné škody v ní už dávno napáchal Kemnet a nově spojené dílky spolehlivě bořil svými nenadálými zjeveními a následnými odchody. Verenacht starší, její manžel, zaujímal v mozaice poněkud problematickou pozici, přesto i po něm zůstalo slepé místo, když se před lety odebral za daleký obzor. A nyní se má oddělit jeho syn, byť na přechodnou dobu. Proč jsou právě muži vždycky ti, kteří odcházejí a nechávají za sebou utrápené duše?

Tyto úvahy přerušilo jemné zamňoukání. Ijnet, sedící ve své pracovně a zírající nepřítomným pohledem do zdi, ucítila na noze zalechtání. Sehnula se, aby Sachmet pohladila po černé srsti, ale kočka se nezdržovala a sama jí vyskočila na klín. Ijnet ji láskyplně podrbala na půvabné hlavě. No prosím, napadlo ji, i to zvíře je rodu ženského. Najde se v této domácnosti příslušník mužského pohlaví? Jen postarší zahradník, který se beztak neustále někde zašívá, což je dost neutěšená bilance.

Jak přejížděla rukou po lesklém kočičím kožíšku, její pohled znovu přistál na papyrovém svitku na stolku. Znala ho už zpaměti, přesto se znovu začetla do důvěrně známých znaků.

Drahá Ijnet, pobývám teď v městečku Sohág severně od Abdžu. Místo, odkud jsem ti psal minule, bylo sice blíž Vesetu a tím pádem i tobě a Kemsit, ale musel jsem odtud odejít. Jednoho lékaře tam už mají a druhý by se neuživil.

Každý den nabízím své lékařské služby na tržišti, ale místní pohlíží na cizince s nedůvěrou. Přivydělávám si také jako písař. Zrovna teď jsem pro jednoho zákazníka dopsal dopis jeho bratrovi do Vesetu, a tak rychle píšu tyto řádky pro tebe, abych je stihl odeslat stejnou cestou.

Jakmile se mi bude dařit lépe, musíte za mnou s Kemsit přijet. Chybíte mi. Obě vás líbám.

Kemnet

Zase to Abdžu, pomyslela si Ijnet, nechtějí mi snad bohové něco naznačit? Nebo je náhoda, že se Kemnet usadil poblíž místa, kam zanedlouho doputuje Verenacht? Hlavně ať je to znamení šťastné, pro Kemneta i pro Verenachta.

Snad posté zkoumala obsah dopisu. Od doby, kdy Kemnet naposled opustil Veset, který měl stále ještě zakázaný, se mu podle jeho kusých zpráv nevedlo nejlépe. Což by nebylo nic nového, protože tento lékař oddaný svému řemeslu byl na tvrdý život a strádání zvyklý. Jenže teď se poprvé snaží kvůli nim a problémy, nad nimiž by dřív mávl rukou, bere jako svou neschopnost. Beztak by nejraději běžel do pouště za svými nemocnými, po městech a tržištích se potlouká, aby dostál svému slibu, že se budou vídat častěji. Zatím však tomu nic nenasvědčovalo.

Musím mu napsat o Verenachtovi, rozhodla se. Je sice velmi pravděpodobné, že se ti dva nepotkají, ale Ijnet už si zvykla na to, že bohové vedou cesty lidí nevyzpytatelnými směry. A i když Kemnet ve Verenachtovi spatřoval hlavně potomka svého neoblíbeného otce, přece jen jsou bratři, byť nevlastní, a měli by o sobě vědět.

Sachmet nespokojeně zamručela, když se Ijnet natáhla po paletě, aby rozmíchala inkoust na psaní. Z jejích plánů ji vytrhlo prásknutí dveří a hlasité dupání.

„Mami!“ slyšela z přízemí. „Mami, kde jsi? Pojď se kouknout, kdo přišel!“

Odložila psací náčiní a se Sachmet v patách sešla do přízemí, kde spatřila dvě rozesmáté postavičky. „Podívej, mami, Tia se konečně vrátila,“ hlásila nadšeně Kemsit.

„Vítám tě zpátky ve Vesetu, Tio,“ usmála se na dívku a pohladila ji po tváři. „Trochu se vám ten pobyt na venkově protáhl, co?“

„Však už jsem se nemohla dočkat, až budu zase doma,“ prohlásila Tia. „Moc mě to tam nebavilo, pořád mě někdo hlídal a nikam mě nepouštěli samotnou.“

Ijnet si nemohla nevzpomenout, jak se dřív Tia bez dozoru potulovala po Vesetu a hrála si na chudé dítě. Vypadá to, že tentokrát její rodiče zvolili opačný extrém, přitom venkov byl pro dětské hraní jistě bezpečnější než městské ulice.

Pořádně si Tiu prohlédla. Trochu se vytáhla, i když byla pořád drobnější než Kemsit. Hlavní však bylo, že už nepůsobila tak křehce a průsvitně, ale vypadala jako normální zdravé dítě.

„No, myslím, že ti to docela prospělo. A ví rodiče, že jsi tady?“ zeptala se pro jistotu.

„Ano, musela jsem několikrát slíbit, že ti vyřídím vzkaz od tatínka. Strašně mě tím zdržoval, ale já jsem nejdřív ze všeho chtěla utíkat za Kemsit.“

Ijnet se ulevilo, že Tia na svou přítelkyni nezapomněla. Po tom všem, čím Kemsit poslední dobou prošla, by to byl další krutý zásah do jejího vnitřního světa.

„Tak my si jdeme hrát do zahrady,“ hlásila Kemsit, „nemohla by nám tam Anuki donést něco dobrého?“

„Já to zařídím,“ slíbila Ijnet. „Tio, a co ten vzkaz?“

„Jé, já na něj málem zapomněla,“ plácla se Tia do čela.

„To by mi tatínek dal. Pozítří bude u nás doma večírek na oslavu toho, že jsme se s maminkou vrátily do Vesetu. Jsi zvaná a musíš určitě přijít.“

Dívky vyběhly do zahrady a Ijnet se zamyslela. Že by Beretep pořádal večírek na počest manželky a dcery? Je to samozřejmě ušlechtilá pohnutka, ale jak zná Beretepa, bude za tím něco víc. Určitě tam bude plno vlivných a důležitých nafoukanců. Ani trochu se jí tam nechtělo, ale věděla, že Beretepovi za mnohé vděčí. Ať je, jaký je, jí pomohl. A Kemsit bude díky Tiině společnosti zase v pohodě.

Hm, takže večírek. Okamžitě vyvstala otázka, která dokáže potrápit každou ženu, majitelku módního podniku nevyjímaje. Co si vezme na sebe?

Zula nespokojeně nakrčila čelo. „Nové šaty za dva dny, to nezvládneme, ani kdybychom neměly nic dalšího na práci. Což díky bohům máme.“ Obě si stále živě vybavovaly období, kdy v jejich textilní dílně, ve Vesetu známé jako Dům šatů, doslova nebylo do čeho píchnout. „Ale u Beretepa se nemůžeš předvádět v ničem okoukaném.“

„Nehodlám se předvádět,“ upozornila ji Ijnet otráveně, „vlastně bych nejraději zůstala doma.“

„To pusť z hlavy. Je načase se trochu připomenout, naší poslední reklamou byla slavnost vztyčení nových praporů a od té doby už nějaký čas uplynul.“ Ze Zuly se během provozování dílny stala zdatná obchodnice, až Ijnet občas vtipkovala, že by si mohly vyměnit role. Vždyť ona se taky naučila obstojně šít. No, docela obstojně.

Pak si vzpomněla na trik, který už jednou použily. „A co kdybys mi zase přešila nějaký starší kousek? Minule to dopadlo skvěle.“ Jakmile se Zule dostalo plátno do rukou, její prsty začaly takřka instinktivně tvořit nové záhyby či švy, které z vyřazených šatů rázem vykouzlily originální model.

„Myslíš? Tak to se připrav na večerní prohlídku šatníku. Důkladnou prohlídku,“ zdůraznila Zula, která se zjevně rozhodla neponechat nic náhodě.

„No jo,“ vzdychla Ijnet smířlivě. Stejně neměla lepší program. Zanechala Zulu nad jejími návrhy a potichu vklouzla do tkalcovny. Snažila se, aby dveře ani nevrzly, a po špičkách se blížila k proutěnému oválnému košíku. Mineta, která seděla vedle koše a šila, si výmluvně přiložila prst na ústa.

Spinká, pomyslela si Ijnet trošičku zklamaně. Od té doby, co Mineta i se svým malinkým synáčkem začala znovu na pár hodin denně docházet do dílny, stále častěji vyhledávala chvíle, kdy mohla vrnící miminko vytáhnout z košíku a přivinout k sobě.

Je vůbec možné, že Kemsit a Verenacht byli také takhle malí, sladcí a voňaví? Už je to tak dávno. Verenacht je teď pryč, a jak se Ijnet nedávno bolestně přesvědčila, ani Kemsit nezůstane navždy maminčinou holčičkou.

Nechtěla chlapečka budit, a tak jen rozněžněle pozorovala jeho spící tvářičku. Připadal jí jako úžasné dítě, buclaté a spokojené. Pyšní rodiče mu po poradě s kněžími vybrali jméno Chnum podle boha stvořitele, patrona hrnčířů, neboť bylo jasné, že chlapec jednou převezme řemeslo po svém otci a božský dohled a přímluva se vždycky hodí. Od začátku mu nikdo neřekl jinak než Numi.

Ijnet otálela s odchodem, když se dveře prudce rozrazily. Numi sebou prudce trhl. Ijnet se polekaně otočila a na prahu spatřila Zulu, bledou jako nejbělejší plátno.

„Co se stalo?“ vyhrkla.

„Sapetra je v nebezpečí.“ Zulina slova téměř zanikla v dětském pláči, přesto neúprosně doznívala místností.

Jen co se Ijnet aspoň trochu vzpamatovala, vystrkala Zulu ze dveří a usadila ji na nejbližší židli.

„Jak jsi na něco takového přišla?“ zeptala se opatrně.

Zula sice vypadala, že je úplně mimo, teď však upřela strhanou tvář ke vchodu. „To oni, přišli mi to říct.“

Ijnet teprve teď zaregistrovala, že nejsou v místnosti samy. Poblíž vstupních dveří se nesměle krčil podivný pár.

Mladý muž nepříliš reprezentativního zevnějšku byl ověšený množstvím vaků a košů, vedle něj přešlapovala drobná žena, spíš ještě dívka. Ijnet se na ně tázavě, možná až podezíravě zadívala.

Žena dloubla loktem do svého druha, který otevřel ústa, pak je zase zavřel a poněkud nervózně se zašklebil. Jeho společnice protočila oči v sloup, kurážně vystrčila bradu a ujala se slova: „Posílá nás takový vousatý pán, podle oblečení určitě cizinec. Moc nám toho teda říct nestačil, protože ho táhli tři medžajové a ti nevypadali, že by ho chtěli nechat nějak dlouho vybavovat.“

„Jací medžajové?“ nechápala Ijnet. „Co se vlastně stalo? Můžete nám to říct popořádku?“

Návštěvnice nesouhlasně sykla na svého partnera, který se právě rozvážně drbal na hlavě a uhýbal očima. Pochopila, že hlavní řečnický projev zůstane na ní.

„Víš, paní, já a tady můj muž Mehen přicházíme z Perbastetu. Moc toho nemáme, a tak jsme si říkali, jestli by se nám v hlavním městě nežilo líp. Teda Mehenovi se nejdřív z Perbastetu moc nechtělo, tak mu povídám, zajdeme do chrámu a bohyně Bastet už nám poradí, co…“

„Výborně, myslím, že tato část je jasná, takže ji můžeme přeskočit,“ přerušila ji Ijnet a snažila se potlačit vzrůstající netrpělivost. Chápala, že nemůže jít zhurta na jediný zdroj informací, který je k dispozici, ale přesto, s takovou by tu mohli být do rána.

Žena znovu mrkla na manžela a zřejmě jí definitivně došlo, že odtud se pomoci nedočká.

„No, tak jsme se sbalili a vypravili se po řece do Mennoferu.“ Podívala se tázavě na Ijnet, jestli je to takhle v pořádku, a ta na ni povzbudivě kývla. „Tam jsme hledali loď, která nás doveze až do Vesetu, a když ji Mehen po třech dnech konečně sehnal…“

„Sehnal jsem loď hned první den, ale tobě se zdála moc drahá,“ zabručel Mehen. Vida, on není němý.

„Jistě že byla drahá, ale to tyhle dvě paní asi nezajímá,“ napomenula ho manželka. „A právě když jsme nastupovali na tu správnou loď, najednou na Mehena někdo volá. Bylo mi to divné, nikoho tam přece neznáme. Tak jsme se otočili a vidíme toho vousáče, jak se nám snaží něco říct. Mehen chtěl jít dál…“

„Myslel jsem, že si mě s někým spletl,“ pokrčil rameny Mehen.

„Ale ten prsten, co ti hodil, jsi chytil pěkně,“ pochválila ho žena.

„Prsten?“ Ijnet se v tom začínala ztrácet.

„Hodil mu prsten a křičel něco jako, hej, ty tam, až dorazíš do Vesetu, najdi Dům šatů a vyřiď Zule, že pro ni hned tak nepřijdu, ale že ji miluji.“

„Neříkal hej, ty tam, řekl mi příteli,“ opravil ji muž důrazně.

Žena otráveně zavrtěla hlavou. „Možná, mluvil po našem špatně a nebylo mu moc rozumět. A hned jak to dořekl, ti medžajové, co ho vedli, se dost rozčílili. Asi je naštval ten prsten, určitě si ho chtěli ulít pro sebe.“

Ijnet chlácholivě pohladila Zulu a zamyslela se. To, co právě vyslechly, znělo dost vážně. A přitom jediné, co věděly, bylo, že Sapetru v Mennoferu z jakéhosi neznámého důvodu zatkli medžajové.

„Nic dalšího neříkal?“ obrátila se na dvojici u dveří.

„Vždyť vám povídám, že ho ti medžajové nenechali. A taky naše loď se dala do pohybu, taktak jsme stihli nastoupit. Jen jsme viděli, jak ho vlečou pryč.“

„To je od vás hezké, že jste nás vyhledali. Moc to pro nás znamená.“ Ijnet se odmlčela.

„Můžeme vidět ten prsten?“

Neunikl jí pohled plný obav, který si manželé vyměnili.

„Nebojte se, samozřejmě je váš, jen si ho chceme prohlédnout.“

Žena udělala krok dopředu, sáhla si do výstřihu a vytáhla mírně ušmudlaný plátěný váček, který měla zavěšený na šňůrce kolem krku. Z něj vytřepala lesklý předmět a podala ho Ijnet.

Když ho Zula uviděla, polkla naprázdno a přikývla. Nebylo pochyb, patřil Sapetrovi. Vrátila ho nové majitelce, která po něm s úlevou chňapla.

„Děkuji, paní,“ špitla, „bude se nám hodit, než se tu ve Vesetu usadíme. Jo, já jsem to Mehenovi říkala. On pořád, jak budeme nějaký Dům šatů hledat, kdoví co si tam o nás pomyslí, ale já povídám, musíme to udělat, protože tady jde o velkou lásku, no nemám pravdu? Nevíte, bylo by za takový prsten nějaké bydlení?“

„Snad.“ Ijnetiny myšlenky se už ubíraly novým směrem, když ji na poslední chvíli něco napadlo. „Počkejte, co kdybych s vámi ten prsten vyměnila za něco jiného, stejně hodnotného, samozřejmě. Podívej, třeba tenhle zlatý prsten je stejně velký jako ten tvůj.“ Stáhla z prstu šperk, který si koupila na poslední slavnosti Opet. „Je na něm kartuše se jménem královny Hatšepsut.“

Nedůvěřivé zraky návštěvnice hbitě skákaly z jednoho prstenu na druhý. Bylo zřejmé, že svádí těžký vnitřní boj. Ijnet ji tak trochu chápala. Tihle lidé ještě nikdy nedostali nic zadarmo a teď si nemohli být jistí, zda je někdo další nechce ošidit.

„Víš co,“ navrhla jemně, „přidám ti k němu ještě jeden, s tyrkysem ze Sinaje. Dělám to proto, že mi moc záleží na člověku, který vám prsten daroval. Tyhle dva dohromady mají určitě větší cenu.“

„To by možná šlo,“ připustila žena a váhavě natáhla k Ijnet dlaň se Sapetrovým prstenem. Ijnet udělala to samé, hezky z ručky do ručky, a tři prsteny změnily své majitele.

„Tak snad abychom už šli.“ Manželé měli najednou naspěch, jako by se báli, co si na ně Ijnet ještě vymyslí.

„Vemte si na cestu koláčky a tady máte na pivo,“ loučila se Ijnet. Bylo jí jasné, co se jejím hostům honí hlavou. Mají strach, jestli se nenechali napálit, a tak pospíchají na trh zjišťovat, za co by se prsteny daly prodat. Snad je při tom nikdo neokrade za prvním rohem.

Uslzená Zula najednou rázně vstala. „Jedu do Mennoferu. Jdu si sbalit pár věcí na cestu.“

Ijnet ji jemně zatlačila zpátky do židle, a i když jí srdce bušilo až v krku, zdánlivě pokojně řekla: „Jen klid, musíme všechno pořádně promyslet. A do Mennoferu pojedu já.“

Probíraly to znovu a znovu. V dílně, cestou domů, nad netknutou vychládající večeří stále rozebíraly Sapetrův nešťastný případ.

„Proč bys měla jet ty? Jednak to po tobě nemůžu žádat, jednak je to čistě moje osobní záležitost,“ opakovala Zula se zatvrzelostí umanutého dítěte.

Ijnet vzdychla. „Zulo, když už hodláš ignorovat mé přesvědčování, že jsi má rodina, a tudíž je to i moje osobní záležitost, tak vem laskavě na vědomí, že Sapetra je můj obchodní partner, o kterého bych nerada přišla.“

„Já vím,“ fňukla Zula nešťastně. „Jsi strašně hodná, ale pochop, že musím něco udělat. Prostě tady nemůžu jen tak sedět s rukama v klíně.“

„A ty zase pochop, že Sapetrovi rozhodně prospěje víc, když pojedu já. Je mi to líto a uvědomuju si, jak je to kruté, ale vzpomeň si, co si myslíš o chování Egypťanů k cizincům. Je velmi pravděpodobné, že hned na začátku narazíš na omezeného úředníka, který se s tebou odmítne bavit.“

„Tak pojedu s tebou,“ prohlásila Zula.

„A co naše dílna? Nemůžeme ji přece jen tak zavřít,“ lekla se Ijnet. „Tím, že povedeš dílnu a tím pádem mi umožníš, abych to v Mennoferu nějak zařídila, uděláš pro Sapetru to nejlepší.“

Zula se na ni zaškaredila. „Nemusíš mi to vysvětlovat, jako kdybych byla úplná husa. Když ty nevíš, jak je to pro mě těžké.“

„No, ani bych neřekla.“ Jak může Zula něco takového vyslovit?

Je pravda, že Ijnet se v podobných situacích taky nechovala zrovna uvážlivě. Když byl ve vězení Kemnet, vrhla se do tak šíleného podniku na jeho záchranu, že skončila pod zámkem také. A když soudce Kemneta navždy vyhostil z Vesetu a ona s tím nemohla nic dělat, trhalo jí to srdce stejně jako teď Zule.

„A kdyby bylo po mém, vyrazila bych ihned. Každý den zdržení může mít pro Sapetru osudné následky,“ dovolila si Zula výčitku.

„To je právě to. Kdybys vyrazila ihned, byla bys sice v Mennoferu o pár dní dřív, ale co by sis tam počala? Musíme mít něco v ruce, třeba dopis od někoho vlivného,“ upozornila ji Ijnet.

„Aha,“ pípla Zula zdrceně. „A kde ho vezmeme?“

„Napadají mě dvě možnosti, Hoser a Beretep. Hoser určitě bude vědět, na koho v paláci se obrátit. A já se překonám, půjdu na ten večírek k Beretepovi a budu se snažit získat někoho dalšího.“

„Tak to bychom mohly zajít k Nofret a Hoserovi ještě dnes?“ ožila Zula.

Ijnet výmluvně pokynula hlavou k oknu, za nímž právě přicházel soumrak. To opravdu nebyla vhodná doba na přátelskou návštěvu.

„Neboj se, to stihneme. Zítra ráno se stavíme za Nofret, večer je slavnost u Beretepa a mezitím si zamluvím místo na lodi.“

„Díky, Ijnet. Jak je vidět, vůbec bych si bez tebe nevěděla rady.“

Ijnet s účastí hleděla na tu hromádku neštěstí a najednou se v ní všechno sevřelo. Před Zulou si hraje na suverénku, která všechno ví a všechno zvládne, ale ve skutečnosti nemá žádnou představu, co všechno se může stát. Jak daleko je vlastně Mennofer? Tušila, že někde hodně na severu, kolik dní by mohla taková cesta trvat? Určitě to bude dál než Abdžu. Při vzpomínce na Verenachta a Kemneta ji píchlo u srdce a dostala bláznivý nápad. Kdyby ji tak Kemnet mohl na cestě doprovázet! Jenže než by ho našla v tom jeho Sohágu, ztratila by další drahocenný čas. Ne, tohle bude muset dokázat sama.

Ráno vstala dřív než obvykle, stejně se jen nervózně převalovala na lůžku. V celém domě panovalo ticho, ale dole načapala Zulu se šitím v ruce.

„Nemohla jsem spát a pak jsem si vzpomněla, že bych měla spravit tvoje šaty na ten dnešní večírek. Dám si obzvlášť záležet, dnes večer musíš zapůsobit.“ Zula se omluvně usmála, kruhy pod očima v unaveném obličeji. Ijnet jí úsměv oplatila, i když se jí pod tíhou zodpovědnosti zhoupl žaludek.

Nemělo ovšem cenu objevit se u Nofret takto brzy, jejich přítelkyně si určitě ještě užívala sladkého spánku, a tak nejdřív zašly do dílny. Zařídily nejnutnější záležitosti, rozdaly úkoly a konečně se vypravily do Nofretita luxusního sídla.

Nofret je vyslechla a vypadala velmi otřeseně, snad víc, než Ijnet původně předpokládala. Bohůmžel brzy pochopila, že Nofretin smutek nepramení jen ze špatných zpráv, které se právě dověděla, ale hlavně ze skutečnosti, že nemůže pomoci.

„Ach Zulo, to je opravdu strašné. Moc mě to mrzí, ale teď zrovna pro vás nemůžu nic udělat. Hoser se na mě už delší dobu dost zlobí a já si ho netroufám o nic žádat, abych ho nenaštvala ještě víc. Víte dobře, v jaké jsem situaci,“ omlouvala se.

Nofret žila v neustálém strachu, že ji manžel zapudí, pokud nyní vypluje na veřejnost její ne zrovna počestná minulost.

„A víte, kdo za to může? Opět moje nevlastní dceruška Hesiris,“ dodala Nofret trpce. „Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že to táhne s jakýmsi ženatým mužem? Nějaká dobrá duše o tom Hosera informovala, ten samozřejmě hrozně zuřil a uhodil na Hesiris. A ona mu klidně prozradila, že o tom vím, že jsem jim pomáhala a kryla je. Takže se všechno obrátilo proti mně. Ještě nikdy jsem neviděla Hosera tak rozčileného.“

Utrápeně se na ně podívala. „Vážně je mi to líto, kdybyste potřebovaly cokoli jiného…“

Ijnet jen zavrtěla hlavou a pokusila se Nofret trochu utěšit. „To nic, zkusíme to jinde. A ty se neboj, Hosera to určitě časem přejde.“

Takže tohle nevyšlo, pomyslela si sklesle, když kráčela vedle mlčící Zuly zpátky do dílny. Večer se budu muset hodně snažit.

Původně chtěla jít k Beretepovi pěšky, aby si cestou trošku promyslela taktický postup, ale pozorný hostitel pro ni poslal nosítka. Vykoukla z nich rozesmátá Tiina tvářička a nadšeně hlásila, že pozvání platí i pro Kemsit. Ijnet začala rychle shánět Kemsitinu nejlepší sukni a přitom tajně doufala, že z ní někdo vypral fleky od hroznové šťávy, které si její dcera stihla pořídit na slavnosti vztyčení praporů. Oddychla si, když hledaný kousek oděvu našla v truhlici, bez poskvrnky a úhledně složený. Samozřejmě Zulina práce.

Brzy byly na místě, ostatně holčičí brebentění jí stejně mnoho prostoru k úvahám neposkytlo. Beretepovým domem proudily davy lidí. Tia odtáhla Kemsit ke stolům s občerstvením a vmžiku se Ijnet obě ztratily z očí. Ijnet věděla, že by se měla přivítat s majiteli domu, ale hodlala ještě chvíli zůstat stranou, rozkoukat se a pozorovat návštěvníky. Třeba potká nějakého urozeného zákazníka, jehož manželka u nich šije, a později se na něj bude moci obrátit ohledně Sapetrovy záležitosti. Zatím však zahlédla pouze nejvyššího soudce, na kterého neměla zrovna nejlepší vzpomínky. A tento postoj byl zřejmě oboustranný.

Dlouho se jí v ústraní zůstat nepodařilo.

„Drahá Ijnet,“ zajásal Beretep, jen co ji spatřil. „Jsem opravdu rád, že tě tu mohu přivítat. Pojď pozdravit také Charit.“

Nasadila okouzlující úsměv, neboť to vypadalo, že o pomoc nakonec bude muset požádat právě Beretepa. „Úžasná slavnost, tolik lidí a tak nádherná výzdoba! Ty květinové girlandy jsou dokonalé,“ chválila snaživě.

Beretep blahosklonně přikyvoval a rozdával úsměvy na všechny strany. Konečně se procpali k jeho manželce, která zářila jako sluníčko. Jednak křečovitým úsměvem, jednak množstvím zlata, které na sebe navěsila.

„Krásné šaty, Ijnet. Ty jsou nové, že? No jistě, Paní šatů se nezapře.“ Charit přejela Ijnet oním zkoumavým pohledem, vlastním všem ženám, které se ocitnou tváří v tvář příslušnici stejného pohlaví.

„Děkuji, milá Charit.“ Ijnet najednou nevěděla, čím má Beretepově manželce zalichotit. „Vypadáš skvěle, to bude asi tím pobytem na venkově?“

Charit mírně ohrnula nos. „Hm, byla tam příšerná nuda, ale když Tia se potřebovala zotavit po té hrozné nemoci. Samozřejmě jsem to pro svou holčičku ráda podstoupila. Naštěstí už je úplně v pořádku a já jsem šťastná, že jsem zase zpátky ve městě.“ Vrhla výmluvný pohled na svého muže. Copak, že by si Beretep v manželčině nepřítomnosti vyhazoval z kopýtka, zauvažovala Ijnet na okamžik.

„Omluv mě, Ijnet, musím vítat další hosty. Ale to snad ne,“ zhrozila se Charit a vykulila oči na Beretepa. „Podívej se, Nelketa si s sebou opravdu přivedla tu hroznou sestřenici z venkova. Doufám, že ta osoba ví, jak se v urozené společnosti chovat.“

Ijnet byla Charitina poznámka velmi nepříjemná a měla co dělat, aby si zachovala vlídný výraz. Ten jí však ztuhl ve tváři, jakmile spatřila kritizovanou ženu. U Amonova vousu, ten obličej je jí přece povědomý. S hrůzou si uvědomila, že se jedná o sousedku z dob, kdy bývala chudou a bezvýznamnou vesnickou hospodyňkou. A že zrovna tuto sousedku pamatuje jako pořádnou drbnu.

Zachvátila ji panika. Hrozba, která nad ní visí po celý čas jejího života ve Vesetu, se musí naplnit právě nyní, v nejméně vhodnou dobu na to, aby se všichni přítomní dozvěděli podrobnosti o jejím nízkém původu. Bohové, co jsem vám udělala, to není spravedlivé, úpěla v duchu, když se snažila urychleně zmizet z dohledu.

Pozdě. Stačila zahlédnout pátravé zamyšlení a vzápětí vítězoslavné poznání v očích příchozí ženy, která se okamžitě naklonila k uchu drobné dámy po svém boku. Následovala výměna několika šeptem pronesených vět a tázavě zdvižená obočí. Pak se obě návštěvnice vrhly na Charit.

Ijnet už na nic nečekala a se skloněnou hlavou vyklidila pole. Jak se blížila k nejbližšímu východu, nenápadně zrychlovala, až skoro utíkala. Tváře jí hořely a měla pocit, že se všichni dívají jen na ni.

V rozevřených dveřích, které vedly na zahradu, vrazila do cizího muže. Zdálo se jí, že mu šlápla na nohu a praštila ho loktem, ale takovým drobnostem nyní nevěnovala pozornost. Stejně je společensky odepsaná a dnešní odhalení pro ni bude mít dalekosáhlé důsledky. Seběhla po schodech, na ten nejnižší se posadila a složila hlavu do dlaní.

Proč se to muselo stát zrovna dnes, zrovna u Beretepa, toho snoba, který jí něco takového jako prostý původ nikdy neodpustí? Dnes, když ho tolik potřebuje? Jak to jen vysvětlí Zule?

Jak tam tak dřepěla a bezmocně se vztekala nad tím, že se všechny zdánlivě dokonalé plány v jediném okamžiku sesypaly jako domeček z karet, ozvalo se nad ní nesmělé odkašlání.

„Hm, jsi v pořádku, paní?“

To jí nemůžou dát všichni pokoj a nechat ji oddávat se tichému zoufalství? Otráveně zdvihla hlavu a spatřila muže, kterého před chvílí tak necitlivě srazila ve dveřích. Na toho je teď určitě zvědavá. „V naprostém pořádku,“ odsekla.

„Můžu ti přesto nějak pomoci?“ zeptal se. Kupodivu to neznělo nijak vlezle, spíš jako přesně namíchaná směs zájmu a odměřenosti. Možná právě to ji znovu rozzuřilo.

„Mně už nemůže pomoct vůbec nikdo. Kdo by taky měl zájem o osobu tak nechutně nízkého původu?“ odsekla, i když jí nemohl rozumět.

„Já také pocházím ze skromných poměrů a vypadá to, že to tu nikomu nevadí.“

Prohlédla si ho pozorněji. Byl pečlivě upravený a na sobě měl oděv z nejjemnějšího lnu, za jehož nedbalou elegancí oko odbornice odhalilo dokonalé a určitě velmi drahé provedení. Ušklíbla se. „Děláš si ze mě legraci?“

„To jistě ne,“ ohradil se.

Cosi ji přimělo podrobněji prozkoumat jeho obličej. Tu tvář už přece někde viděla. Vybavila se jí temná noc, tajná návštěva Džeser-džeseru, nástěnná malba v Hathořině svatyni… Malba, na které se ztvárnil ten, který chtěl navěky zůstat se svou královnou. Žaludek se jí povážlivě zhoupl a srdce měla najednou až v krku. Proti tomuto trapasu bylo setkání s bývalou sousedkou zcela bezvýznamné.

Vyskočila na nohy a vykoktala: „Promiň, pane, nechtěla jsem být nezdvořilá. Mám právě teď velké starosti.“

„To jsem si všiml,“ podotkl Senenmut, královnin architekt a důvěrník. „Ovšem nechápu, proč v tomto případě odmítáš pomoc. Ještě jsem nezažil nikoho, kdo by mou nabídku nepřijal s nadšením a vděkem. To jsi tak nafoukaná?“

„Prosím, nemysli si o mně nic špatného,“ vyhrkla zděšeně. Vyvolání nelibosti v královských kruzích by bylo poslední zničující kapkou, kterou by dnešní pohár smůly definitivně přetekl. „Omlouvám se, ale je to tak složité. Sapetra, to je můj asyrský dodavatel barev, byl zatčen v Mennoferu. Nutně mu musím pomoct, nebo se Zula utrápí. Myslela jsem, že mi Beretep pomůže zařídit jeho propuštění, jenže ten se teď právě dozvěděl, že jsem vždycky byla jen chudá holka ze zapadákova, a nebude se se mnou už dál bavit.“

„Jen pro upřesnění, kdo je Zula? A jakou roli v tom hrají barvy?“ otázal se zamyšleně Senenmut.

„Zula je moje společnice, vedeme dílnu na výrobu šatů. Možná už jsi slyšel o Domě šatů? Barvy používáme na látky a musím říct, že ty Sapetrovy nemají konkurenci,“ vysvětlovala překotně Ijnet. Bohové, to jsem se do toho zapletla, posteskla si v duchu.

„Proč toho tvého dodavatele zatkli?“

„To právě nevím, ale určitě to byl omyl, ručím za něj. Živí se jako obchodník, je pořád na cestách, ale teď chce si vzít Zulu a vrátit se s ní do Asýrie.“ Ijnet na Senenmuta nervózně mrkla, jestli už to chápe.

„Vidím, že toho máš na srdci opravdu hodně. Já teď musím splnit svou společenskou povinnost, ale prověřím ten případ. Přijď zítra ráno do mé kanceláře.“

Ijnet překvapeně zalapala po dechu. „Děkuji ti, pane, nikdy bych nedoufala, že ty bys…“

„S jednou podmínkou,“ zarazil přívaly díků, jimiž se ho chystala zasypat. „Nechci se tu dlouho zdržet a už vůbec nestojím o davy prosebníků a jejich žádosti. Nikomu neřekneš, že jsme spolu mluvili a že jsem ti cokoli přislíbil.“

„Jak si přeješ, pane.“ To bylo jediné, na co se zmohla, než se otočil a odkráčel do domu. Nezdálo se jí to náhodou? Je skutečně možné, že právě hovořila s velikým Senenmutem a slíbil jí přijetí? Jakkoli na této skutečnosti neměla velkou zásluhu, snad kromě faktu, že významného muže neurvale nabrala loktem, pocítila velké zadostiučinění. Kdyby to tak viděl Beretep a ti jeho nadutí hosté. Škoda, že o tom nesmí mluvit. Věřila, že Senenmutova přízeň by dokázala spolehlivě překrýt i ty nejpovážlivější pomluvy.

Dopřála si ještě chvíli přísun čerstvého večerního vzduchu a oddálení okamžiku, kdy se bude muset vrátit do domu. Nejraději by se nenápadně vytratila, ale nejdřív musí najít Kemsit.

Což byl složitější úkol, než se na první pohled zdálo. Dvě malé postavičky se kamsi vytratily a Ijnet neměla ponětí, kde by je měla hledat. Bloumala Beretepovým domem, až konečně narazila na služebnou, která ji nasměrovala do Tiiných pokojů. Kemsit ani Tia však rozhodně nesouhlasily s návrhem na odchod domů a Ijnet musela uplatnit ty nejpádnější přesvědčovací metody.

„Už ale vážně jdeme, Kemsit,“ zavrčela nakonec s notnou dávkou netrpělivosti a dívka se uraženě zvedla. Ijnet si bolestně uvědomila, že kvůli své výpravě do Mennoferu bude muset Kemsit na delší dobu opustit, a sevřelo se jí srdce. Nespokojená dívenka však dosud nic netušila a její vzdorovitý výraz svědčil o tom, že právě teď není ze společnosti matky nijak nadšená.

Sešly do reprezentativních prostor a prodíraly se rozjařenou společností k východu. Ijnet zavrhla cestu středem a snažila se držet spíše při zdi, nežádoucí pozornosti už si dnes užila dost. Proto ji velmi zaskočilo, když zaslechla své jméno.

„Hledám paní Ijnet!“ zvolal zvučný pánovitý hlas. Zrudla a instinktivně se přikrčila. Copak dnešní sled trapností nikdy neskončí? Někdo pohoršeně prohlásil: „Tak kde je ta osoba, hledá ji posel z paláce.“

Došlo jí, že tomuhle se nevyhne. To však bylo jediné, co se tu dalo pochopit. Posel z paláce, tady a teď?

„Tady jsem.“ Popadla Kemsit za ruku a vystoupila z relativního bezpečí davu. Nakráčel k ní muž se svitkem v ruce a zdvořile kývl hlavou na pozdrav.

„Přicházím od nejvyššího královského architekta Senenmuta. Mám ti tohle předat a připomenout, že jsi zítra očekávána.“ Podal Ijnet svitek, na který se v tu chvíli upíraly všechny oči v hale.

Dokonale zmatená Ijnet rozpačitě poděkovala a posel důstojně odešel. Ijnet se pokoušela ignorovat zvědavé pohledy a rozlomila pečeť na svitku.

„Paní šatů, nabyl jsem dojmu, že i dodatečná zmínka o našem rozhovoru by ti mohla být ku prospěchu. Navíc si neodpustím poškádlit hostitele názornou ukázkou toho, že urozený původ není zárukou největších výsad. Nejen já jsem toho důkazem.“

U Amonova vousu, to psal vážně Senenmut! Ijnet s potutelným úsměvem rychle sbalila svitek, aby snad nějakého všetečného pozorovatele nenapadlo nakouknout jí přes rameno. Tohle je jen mezi ní a nejvýznamnějším mužem ve Vesetu. To už stál vedle ní Beretep s očima navrch hlavy.

„Ijnet, ty tajnůstkářko, nepochlubila ses, že znáš Senenmuta osobně,“ žasl s obdivem.

„Vlastně nebyl čas, seznámila jsem se s ním před chvílí. Zítra mě přijme. Jsou v tom určité tajné zájmy, takže jistě pochopíš, že víc nesmím prozradit.“ Spokojeně zkontrolovala dopad svých slov. „Nyní se musím rozloučit, ráno mě čeká důležité jednání.“ Otočila se zády k Beretepovi zmítajícímu se zvědavostí a hrdě opustila jeho dům.

*

Daleko odtud vytesala kdysi ruka neznámého řemeslníka úchvatnou sochu, představující mocné božstvo. Byla ozdobena modrozelenými drahokamy, ne nadarmo se jí totiž říkalo milenka tyrkysů.

Stalo se to na místě, kam mnoho poutníků nezabloudí. Poslední roky si ovšem bohyně na nedostatek společnosti nemohla stěžovat. Každý den k ní přicházela drobná žena v rouše kněžky, usadila se na zemi a v duchu navázala rozhovor. Věděla, že její paní vnímá vše, i to, co není vyřčeno nahlas.

„Matko celého světa,“ oslovila ji, „buď pozdravena a věnuj laskavou přízeň své služebnici. Vzpomínáš si, co jsem ti vyprávělo o svých snech? Opět se mi jeden zdál, minulost se v něm prolínala s neznámem, snad budoucností? Bylo to tak zvláštní. Po takové noci mě vždy napadá, jak smýšlíš o ubohých lidských osudech. Samozřejmě vím, že životy smrtelníků nejsou nic v porovnání s božím řádem. Přesto naše životy určujete vy, bohové. Jak potom mohou být tak naprosto bezvýznamné? Třeba můj životní příběh. Nikdy bych si netroufla tvrdit, že je řízen s konkrétními úmysly. Dlouho jsem si rouhavě myslela, že v něm vždy převládalo to zlé, a času na posvátné úvahy se mi nedostávalo. Pokud mé myšlenky přece jen zalétly k bohům, pak s vědomím, že si se mnou dost škodolibě pohrávají. Musíš uznat, že to opravdu bylo kruté, i když mě to nakonec přivedlo k tobě. Věděla jsi o všem už tehdy, když jsem poprvé spatřila světlo tohoto pozemského světa?“

Table of Contents

I