Jen dnešní noc

Kateřina Chyle

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Kateřina Chyle

Cover © Kateřina Chyle

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-97-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-98-4 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-99-1 (PDF verze)

Věnování

Pro mé milované děti a manžela.

Děkuji, že jste mi umožnili splnit si tento sen.

Pro Danielu – mou nejlepší přítelkyni. Díky za veškerou podporu a pomoc.

And also many thanks to Ian for inspiriation.

Jen dnešní noc

Jmenuji se Ian Harding. Je mi třicet čtyři, momentálně jsem nezadaný, děti nemám. Pocházím z malého městečka v Texasu ve Spojených státech. Živím se jako televizní a filmový herec. Jsem vcelku populární a známý, peněz mám taky celkem dost a podle několika málo časopisů a internetových žebříčků jsem také jeden z nejvíc sexy a řekněme nejhezčích tváří ve Státech. Tedy nemám nouzi o fanoušky a lidi žádající mě o autogram nebo fotku a stejně tak o paparazzi sledující mě dokonce během běžných nákupů. Přes to všechno se snažím žít svůj život odpovídajícím způsobem bez jakýchkoli skandálů, ale nemohu říct, že bych v tom byl tak úspěšný, jak bych si přál. Moje práce mě neustále zaměstnává, ale i přesto se pokouším najít ženu, která by to chápala se vším, co k tomu patří a která by chápala i mě, takového jaký jsem. Jen obyčejný muž, který touží po normálním a šťastném životě a také po rodině. Jednou. Dodnes jsem však neměl štěstí.

Vždycky jsem si myslel, že život bude mnohem snazší, ale pravděpodobně jsem si vybral tu těžší cestu, jak ho žít. Vím, že existují spousty lidí, které by se mnou okamžitě měnily, jen aby měly tu příležitost účastnit se párty se známými osobnostmi a zářivých večerů, znát jiné známé lidi a cestovat po světě, a jsem si zcela jistý tím, že také existuje mnoho mužů, kteří by chtěli mít každou noc ve své posteli jinou ženu. Jenže já takový nejsem.

Už jsem unavený ze všech těch pomluv a výmyslů kolem mé osoby v časopisech a ze všech těch žen, které se neustále snaží dostat do mé postele a kapes. Každý tady si myslí, že jsem jenom vejtaha využívající tyhle ženy. Neví vůbec nic o kterémkoli z mých vztahů a nevědí ani, zda některý z těch článků je pravdivý. Dobrá, ve skutečnosti jsem se nikdy nepokoušel říct cokoli opačného na svou obranu. Jen opravdu málo lidí mi blízkých mě opravdu zná. Abych řekl pravdu, předtím než jsem se stal hercem, všechny moje vztahy ztroskotaly. To, že jsem se stal známým, způsobilo, že jsem neměl šanci potkal dívku nebo ženu, která by mě neznala a chtěla mě jen kvůli mně. Každá z těch, se kterými jsem chodil, ve mně vždy viděla jen toho herce. Tu hvězdu. Nevím, jestli jsem hvězda, a nevím ani, jestli jsem se choval jako pitomec (jak mi řekla má poslední přítelkyně), ale myslím, že nejsem zas tak špatný, abych si nezasloužil být na chvilku šťastný. Nejen na pár týdnů, ale také let. A možná na celý život. Také si zasloužím potkat tu pravou. Jednou.

Ale teď ne. Už mě nebaví ji hledat. Už mě nebaví všechny ty moje pokusy být hodný. Teď mám v plánu být tím chlápkem, za kterého mě podle všech těch zpráv, které jsem o sobě četl, považují. Alespoň na čas. Odjíždím na pár dní ze Států, s nadějí, že mě nějakou dobu nikdo nepozná. Možná potkám někoho, kdo bude schopný a ochotný se se mnou pobavit. Jen abych trochu přiživil ty pomluvy a učinil je pravdivými. I když třeba jen na moment. Potřebuju to. Potřebuju hodit všechno na pár dní za hlavu a nadechnout se čerstvého vzduchu. Potřebuju teď zapomenout. A to i skutečnost, že bych měl strávit letošní Vánoce doma u rodičů.

Takže. Česká republika. Malá země uprostřed Evropy. Právě tam mám namířeno.

1. Sam

No, to zase byl skvělej den. Člověk by řekl, že pár dní před vánočními svátky budou mít lidi jiné starosti, než stát frontu v lékárně proto, aby koupili pár na můj vkus dost drahých „zdravých“ dárků pro své blízké. Ale co. V posledních letech se stalo trendem dávat zdraví v krabičce, a to nejlépe v podobě dárkových super balení s nějakou moc potřebnou věcí, kterou ve finále nikdo nevyužije. Farmaceutické firmy, které vyrábějí doplňky stravy, si na tom postavily vánoční prodeje, tak proč vlastně ne. Mě to svým způsobem vlastně také živí. Jsem přece také farmaceut a jedna lékárna mi říká paní. Právě tahle.

Vždycky jsem ji milovala. Když se tehdy mamce podařilo splnit si sen a tuhle lékárnu koupit, chodila jsem za ní každý den po škole, jen abych mohla obdivovat krásu starých dřevěných polic a prodejního pultu, ze kterých i dnes po tolika letech stále voní cukr s vanilkou.

Tenhle krámek v Dlouhé ulici na Starém Městě nebyl vždycky tím, čím je dnes. Na začátku dvacátého století tady místní pekař se svou ženou zřídili tehdy vyhlášenou cukrárnu. Pekli prý ty nejlepší šlehačkové dorty a kremrole široko daleko. Všechen nábytek si nechali vyrobit na míru od svého přítele truhláře z krásného dubového dřeva. Začínali jen s tím, co měli ze své vlastní kuchyně a maličké pekárny, kterou vedli dříve ve svém rodném městě. Kvůli tomuhle krámku se zadlužili a vzdali spousty věcí, dokonce ani neměli děti, aby se mohli věnovat své vášni a těšit tak lidi kolem. První měsíce pro ně museli být velmi těžké, nedokázali vydělat tolik, kolik potřebovali, aby zaplatili nájem. Majiteli domu však učarovali jejich sladkosti natolik, že jim se splátkami počkal, než se obchod rozjel. Trvalo to několik dlouhých měsíců, kdy neměli ani na to, aby si mohli v zimě zatopit na noc, protože všechno dřevo potřebovali na denní provoz. Všechno, co vydělali, zase obratem vkládali zpět do nákupu surovin. Časem se jejich obchod rozběhl natolik, že už nemuseli počítat každou korunu a nemuseli se tísnit v zadní místnosti. Dokonce si mohli dovolit i najmout pomocníky, aby si sami mohli odpočinout. Jejich úspěch však po letech přerušila druhá světová válka. Ženu odvezli jako židovku do tábora a ačkoli se pán o ní snažil něco zjistit a vykoupit ji, nepovedlo se mu to.

A jak to všechno vlastně vím? Když jsem sem vstoupila s maminkou poprvé, krámek mi úplně učaroval. Prošmějdila jsem všechny ty nádherné voňavé šuplíky a přihrádky a v jedné z nich jsem našla deník, který si pán psal. Občas si jím ještě listuji. Jen pro připomenutí toho krásného písma a jazyka, kterým se tehdy mluvilo. Cukrář měl krásný rukopis a byl věčný optimista, ačkoli poslední zmínky, které deník obsahuje, jsou jen útržky jeho zničené duše a povzdechem nad ztrátou milované ženy. Co se dělo dál už deník neříká. Osud krámku i jeho zakladatelů jsem se dozvěděla až o pár let později od vnuka tehdejšího majitele domu, od kterého maminka prostory krámku koupila. Během války Němci krámek cukráři nakonec zabavili se vším, co měl, a nechali ho zapečetit. Starý pán se pak vrátil na venkov, kde začínal, ale krátce na to prý zemřel žalem. Jeho žena se z tábora už nevrátila. Majitel domu utekl před válkou do zahraničí i s celou rodinou a vrátili se až začátkem devadesátých let. Nechali dům opravit a protože si s krámkem nevěděli rady, prodali po dokončení rekonstrukce jeho prostory mojí mamince.

Bylo mi skoro deset let a na začátek podnikání byl v Československu ideální čas. Kdo chtěl a měl odvahu, mohl začít. Spousta lidí se do toho vrhla po hlavě, aniž věděla, co vlastně dělá a spousta z nich taky brzo skončila. Ale moje mamka ne. Díky tátovi, který pocházel ze západního Německa, kde se bída nenosila, totiž věděla, jak na to. Táta byl také lékárník a jeho otec ho všechno naučil. Proto to po revoluci měli s mamkou snazší. Byli si jistí, co mají dělat a věnovali se budování na plný úvazek. Já i sestra jsme za nimi chodily každý den po škole. Nicole z toho nijak zvlášť šťastná nebyla, protože ji čekalo rozhodnutí o její vlastní budoucnosti a vysoké škole a protože nesdílela nadšení rodičů pro lékárnu a chtěla poznávat svět nejen prstem na mapě. S našima si v tu dobu přestala rozumět. Naopak já jsem byla krámkem jako očarovaná. Místo učení jsem mamce pomáhala smejčit a plánovat a posléze ukládat jednotlivé krabičky a třídit je podle toho, k čemu sloužil jejich obsah a na jaké onemocnění byly určené. Už půl roku po otevření jsem s mamkou stála u pultu a na dotazy nemocných, co by bylo pro jejich situaci nejvhodnější, jsem odpovídala místo ní. Vymýšlela jsem mamce stále nové systémy, jak mít všechno co nejblíže po ruce a jak to udělat, aby se do malého skladu vešlo všechno potřebné. Vždy když přišlo nové zboží, kontrolovala jsem zásilku, jestli vše dorazilo v pořádku. Postupem času jsem si byla jistá, že právě tohle chci v životě dělat. Mít vlastní lékárnu. Ten sen se mi však splnil dříve, než jsem si přála.

Díky tragické nehodě jsme zůstaly se sestrou samy.

Ale dost o historii mé rodiny. Abych se vrátila zpět k tématu vánočních dárků a dnešního uspěchaného dne. Vánoce jsem vždy milovala a největším potěšením na nich pro mě bylo nakupování dárků pro mé blízké. Už když jsem byla malá holka, těšila jsem se na to, až vyberu z prasátka všechny své malé úspory a půjdu do obchodu něco pěkného koupit. A když se pak u stromečku dárky rozbalovaly, hřál mě u srdce každý úsměv, který se objevil na tváři obdarovaného.

Letos už mám nakoupeno, díky bohu. Jinak bych v tom shonu asi ani nebyla schopná myslet. Lidi jsou před Vánoci úplně zbláznění. V obchodech se nedá ani hnout, natož mít klid na to si rozmyslet, co vyberete. Nechápu, proč si lidi z Vánoc dělají stres a honičku. Mají to být přeci svátky klidu a míru, ne? Každopádně, já v těchto dnech trávím nejvíce času už jen v práci, většinou až do pozdního večera a pak se jdu projít ulicemi centra, abych nabrala do sebe tu správnou vánoční náladu. V zimě je brzo tma a tak se taky brzo všude svítí. I Praha si za posledních dvacet let zvykla oživit atmosféru Vánoc světly v podobě nejrůznějších žárovek, lucerniček, svíček a tak podobně, nehledě na nepřeberné množství stánků na tržištích, která každoročně zalijou všechna větší náměstí. Je to sice komerční, ale přesto pěkné. A i když je v době, kdy odcházím domů, většina stánků už zavřená nebo těsně před zavřením, nevadí mi to. Stánek se svařeným vínem potkám vždycky a aspoň už nejsou všude takové davy.

Stejně jako včera jsem dnes musela z lékárny vyhnat studentku, která u mě pracuje už druhým rokem a se kterou jsem absolutně spokojená. Kdybych to neudělala, asi by seděla ve skladu ještě dlouho do noci a kontrolovala expirace. Dnes jsem ale musela odejít dřív a protože kolega si na dnešek vzal dovolenou, aby se připojil k těm bláznům, co nakupují dárky na poslední chvíli, tak se mi povedlo zavřít dle plánu ve čtyři. Jinak máme do šesti.

Monika pro nás na dnešní večer naplánovala zábavu v podobě koncertu začínající kapely, s jejímž členem právě chodila.

Monika je moje nejlepší kamarádka. Potkaly jsme se v jedné lavici na gymnáziu a posléze spolu prošly i vysokou. Na rozdíl ode mě neměla Monika nikdy žádné vysoké cíle. Nevěděla, co má po gymnáziu dělat a tak šla se mnou studovat farmacii. Chytrá byla vždycky dost, jen trochu líná a pohodlná. Po promoci se na chvilku připojila ke mně v lékárně, ale po pár týdnech se zamilovala do obchodního zástupce, co k nám jezdil pravidelně téměř každý měsíc s novinkami nebo letáky, a rozhodla se, že zkusí štěstí v oboru z druhé strany. Láska ale netrvala moc dlouho, jak to bylo dosud s každým Moničiným vztahem, a z obchodního zástupce zůstala jen vzpomínka a ty letáky. Naproti tomu Monika se ve firmě dostala za dva roky o něco výš a za další dva už dělala projektovou manažerku. A zůstala u toho. Získala tedy alespoň stabilní práci, když už její milostný život čítal každého čtvrt roku jiného chlapa.

No, já nemám moc co říkat. Ve svých téměř dvaatřiceti letech mám za sebou dva delší neúspěšné vztahy a po nějakém dalším není ani vidu, ani slechu. Jak by taky mohlo, když většinu času trávím v práci nebo se svou neteří, popřípadě zajdeme s Monikou do kina na dobrý film nebo nějakou, podle ní, absolutně bezvadnou párty, na které prostě nesmíme chybět a ze které se většinou ploužím nad ránem sama domů, protože ona tam narazila na někoho naprosto úžasného. Navíc, o žádný vztah v současnosti ani nestojím. Ten poslední skončil docela nedávno. Ačkoli, když nad tím přemýšlím, tak už je to dobře půl roku zpátky. Taky proto jsem souhlasila a slíbila Monče, že s ní na ten koncert vyrazím. Proč bych měla sedět doma? Napít se můžu i venku a ve společnosti. A na koncertě jsem už nebyla hodně dlouho. Uvidíme, co je ten její nový objev zač. Nečekám však, že bych tentokrát nezůstala většinu noci sama. Asi jsem se neuměla bavit.

Vypnula jsem počítač, hodila na sebe kabát a našla v kabelce klíče, abych mohla zamknout obchod. Než jsem načasovala alarm u hlavních dveří, ohlédla jsem se zpět do prostor lékárny. Přestože nebyla příliš veliká a od dob, kdy jsme jí s maminkou zařizovaly, uběhla už spousta let a bylo zapotřebí nějaké renovace a modernizace, připadala mi pořád stejná. Jistě, museli jsme vyměnit okna, podlahy, koupit nějakou tu výpočetní techniku, obchod převést na elektronický systém, zabudovat alarm a zvětšit sklad tím, že jsme zmenšili prostor samotné prodejny, ale nábytek jsem odmítla vyměnit za moderní neosobní vitríny a super skvělý pult, který mi každou chvíli nabízí nějaká renomovaná společnost. Nechtěla jsem přijít o to kouzlo, které na mě každé ráno dýchlo, a tu vůni vanilky a moučkového cukru, na kterou mě stále někdo upozorňoval a ptal se mě, jak to děláme, že nám to tu tak pěkně voní, a kterou jsem cítila i teď. Studentka Zuzka všude letos rozvěsila vánoční výzdobu a ke kase postavila obrovský živý strom, na jehož vrchol moje skvělá neteřinka Lizzie udělala papírovou kometu. Když jsem se na ni zadívala, zahlédla jsem na chvilku maminčin úsměv. Zavřela jsem oči a nechala se hřát tou vzpomínkou. Jen na chvíli.

„To jsem si mohla myslet, že tu zase okouníš místo, aby ses hnala domů připravit se na párty,“ šťouchla do mě Monika prstem a vyděsila mě.

„Vždyť už jdu, ne?“ sjela jsem jí pohledem. „Páni, ty ses nějak vymódila.“ Znovu jsem jí přejela od hlavy k patě. Pěkné blond vlasy do půli zad měla natočené přes kulmu do krásných dlouhých vln, na sobě tmavě červené upnuté šaty s lesklými flitry kolem odvážného výstřihu, na dlouhých štíhlých nohách stejně červené lodičky na podpatku, ze kterého já bych stopro spadla na prvním kroku, přes to si hodila jen krémový kabát a bílou šálu kolem krku, na obličeji kouřové líčení, které zdůrazňovalo její už tak dost tmavé a veliké oči. Prostě kočka na potkání. Vlastně jsem se nikdy nedivila, že na ni chlapi letí. Byla krásná i bez líčení a v pyžamu, natož když se hodila takhle do gala. Škoda jen, že neměla víc štěstí na pořádného chlapa, který by s ní vydržel delší dobu. Nebo třeba zbytek života. Její perfektní vzhled byl pro ni zároveň i prokletím. Ona však nepatřila mezi ty typy holek, co by si z toho dělaly těžkou hlavu. Brala život tak, jak byl a se vším, co jí přinesl nebo vzal. Její rodiče z toho však byli poněkud nešťastní. Měli jenom ji a vzhledem k tomu, že se jim narodila v pokročilém věku (tedy jejich samozřejmě), si užívali důchod čekáním na vnoučata. Jestli se ale tahle ženská někdy dokope k tomu mít děti, jsem s určitostí říct nemohla. Téma dětí bylo mezi námi dvěma absolutně tabu.

Pro efekt na mě zamrkala a udělala elegantní otočku.

„Však ty budeš za chvilku taky k sežrání, neboj. Nemysli si, že tě nechám jít v džínách a tričku,“ mrkla na mě. „Dneska si užijeme. Ne, že se zase budeš tvářit jak kakabus.“

Při představě, co si pro mě na dnešek vymyslela, jsem si povzdechla. Ale co. Zavřela jsem za sebou těžké dřevěné dveře (mimochodem také ty původní) a pečlivě zamkla.

„Tak pojď. Ať už to mám za sebou,“ zavěsila jsem se do ní jako vždy, když jsme spolu někam vyrážely. Nebydlela jsem nijak daleko a domů jsem proto chodila pěšky.

„Co jako?“

„Tvojí přednášku o tom, jak se mám na dnešek obléct a jak se mám chovat, abych ti neudělala ostudu.“

„Tss. Nekecej a pojď nebo to nestihnem,“ uculila se na mě.

Můj byt se nacházel ve třetím patře starého domu v Divadelní ulici. Ve skutečnosti nebyl můj. Po té, co naši odešli, zůstala nám nájemní smlouva s velmi výhodným regulovaným nájemným a přesto, že Nicole chtěla z domu utéct už dávno, já jsem nemohla. Zůstala kvůli mně ještě několik let, než poznala svého současného manžela Vítka a společně si postavili dům v pražských Satalicích. Protože jsem už tehdy byla plnoletá, mohla jsem zůstat dál sama. Díky vlastnictví lékárny a jejímu neustálému provozu jsme měly slušný příjem, a tak se vše zaplatilo z toho. Byt nebyl nijak velký co do počtu místností, měl jen malou koupelnu, kuchyň a dva pokoje, ale rozlohou se vyrovnal kdejakému rodinnému domu. Díky deregulaci nájemného jsem nyní za nájem platila pořádně vysokou částku, ale byla jsem tu doma a nemohla jsem byt jen tak opustit. Protože naši si nepotrpěli na majetek, původní vybavení, které tam nechal jeho majitel nám všem k dispozici, sestra posléze nahradila novým moderním. Jeho část si později vzala do svého nového domu, přičemž chybějící věci byly nahrazeny novými až v době, kdy jsem už nemusela trávit hodiny nad učebnicemi. Celkově jsem spíš udržovala počet skříní a ostatního nábytku na minimu, za to s ohledem na jeho praktičnost a účelovost. V ložnici jsem krom široké postele s kupou polštářů a nočních stolků měla jen dvě komody, které vyplňovaly oba rohy vedle dveří a psací stůl s počítačem. Vprostřed obýváku stála pohodlná čalouněná sedačka s měkkým krémovým polstrováním, stejně pohodlné křeslo, velká šatní skříň se zrcadlem na prostředních dveřích, obr knihovna plná knih, které jsem si nakoupila a toužila jednoho krásného dne přečíst, skříňka na televizi a poličky s CD a mými oblíbenými filmy, které jsem neustále dostávala od Moniky, a skromný konferenční stolek, v jehož útrobách se hromadily lékárenské listy. Vedle televize stála menší komoda a na ní mini-systém, který většinou přehrával stejná CD kolem dokola. Můj šikovný švagr mi připojil i jednu reprobednu do kuchyně, takže když jsem potřebovala vařit, mohla jsem poslouchat totéž. Kuchyň pro mé potřeby byla až moc veliká, proto jsem si dopřála luxus ostrůvku uprostřed místnosti a velký jídelní stůl, ke kterému ale krom mé kamarádky a sestry s rodinou nikdo nesedal. Ačkoli jednu dobu jsem u něj ráda sedávala ve společnosti svého přítele. To už ale byla historie. Veškerý nábytek jsem si pořídila v ořechovém provedení, jen kuchyňskou linku jsem vždy chtěla bílou. Vanilkové obklady na bordó podkladu jí daly krásně vyniknout. Kouzlo domova a útulnost dodával ložnici světlý koberec a obýváku světle zelený, místo záclon jsem používala žaluzie a na garnyžích visely dlouhé těžké závěsy v barvách příslušných koberců. V kuchyni jsem nechala položit dlažbu, stejně jako v menší předsíni. Všechny stěny, až tedy na ty kuchyňské, byly sněho-bílé kvůli nedostatku slunečního svitu.

Doma jsem ze sebe shodila všechno oblečení a zapadla rychle do sprchy. Sotva jsem si stihla umýt vlasy, když už mě Monika honila, abych sebou trochu pohnula. Zabalená do ručníku jsem na sebe mrkla do zrcadla. No, nebylo to tak hrozné. Nejsem sice žádná superkost jako ona, ale k zahození taky ne. Tlustá jsem nebyla nikdy, díky rannímu běhání po nábřeží jsem se udržovala jakž takž ve formě. Sice nemám metr osmdesát, což mi upřímně nijak nevadí, ale dlouhýma pěknýma nohama se taky můžu pochlubit. Prsa i zadek v pořádku, s obličejem to bylo trochu horší. Hranatou byť jemnou tvář jsem zdědila po tátovi, lícní kosti a světle zelené oči po mamce. Pleť jsem měla přes zimu docela světlou, zato v létě jsem se rychle a krásně opálila. Jinak ale žádná speciální krasavice. Spíš průměr. Dlouhé středně hnědé vlasy jsem před pár měsíci zkrátila po ramena, za což jsem si od sestry a posléze i Moniky vykoledovala spoustu ťukání na čelo a kroucení hlavou, přičemž jsem v jednu chvíli měla pocit, že mě Nicole snad i praští. Účel, který jsem chtěla, to ale splnilo. Přestaly mi tolik padat a hlavně jsem se cítila lehčí. Moje sestra i kamarádka by se spíš daly považovat za sestry, než já s Nicole. Ona byla můj přesný opak. Vysoká, středně blond, tmavooká a hubená.

Vyfoukala jsem si vlasy přes velký kulatý kartáč a přes hlavu, na obličej si dala místo obyčejného pěkný třpytivý make-up, na víčka lehké kouřové stíny (nic výrazného jako má kamarádka), řasy obtáhla černou maskarou a vylezla do obýváku, kde už mi Monika na sedačku vyštrachala snad celý šatník, co stál u zdi za ní. Zrovna se rozhodovala, jestli mi má dát černé třpytivé mini-šaty (a když říkám mini, myslím vážně mini-mini), ve kterých jsem strávila loňského silvestra a pořád si popotahovala sukni dolů ke kolenům, aby mi náhodou nevylezla až do pasu (bože, sama bych si něco tak mrňavého nekoupila), nebo zlatou stejně krátkou hladkou sukni a černý top bez ramínek. Stále ještě pověšené na ramínkách mi oba modely dala na výběr.

„Stejně víš, že si nic z toho, cos mě ty donutila koupit a už jednou mít na sobě, nevezmu,“ zavrtěla jsem rezolutně hlavou.

„Ale proč?“ zaúpěla.

„Protože se v tom nedá bezpečně chodit. Pořád se musím hlídat, aby mi někde něco nekoukalo. Hele, ty víš, že ty věci jsou pěkný a mě se líbí, ale necítím se v nich dobře.“

Zahodila oboje zpátky na sedačku a zhroutila se vedle ostatní hromady mého šatstva.

„Proč já se vůbec snažím? Takže zase džíny jo?“

„Hm, jo. Mám jedny fakt pěkný. Budou se ti líbit. Jenom nevím, kde v tom bordelu je mám teď hledat.“ Vážně mi vyházela celou skříň!

„Tady jsou,“ zaradovala jsem se a vytáhla jsem džíny kamarádce z pod zadku. Neměla jsem v úmyslu si je vzít, ale chtěla jsem jí trochu pozlobit. Mám přece šatník plný krásných a sexy věcí, tak proč bych asi chodila v džínách, když v nich trávím spoustu času v práci. Taky proč bych měla pod pláštěm schovávat koktejlky? Ono se po regálech v sukni a lodičkách leze dost blbě. Tedy mimo léta, to se fakt nedá. To většinou pod pláštěm nemám nic krom pěkného spodního prádla. Toho jsem si taky pořídila dostatek, i když není nikdo, kdo by ho obdivoval. Můžu se ale cítit dobře jen tak, že? Nechápala jsem, na co stěžovala. Neměla jsem ve své garderobě jen kalhoty a trička nebo tuniky, které plnily účel pohodlnosti do práce. Naopak jsem byla hrdou majitelkou několika krásných večerních šatů, luxusních sukní i halenek a topů a samozřejmě stejně pěkných lodiček, střevíců a bot. V lékárně se dařilo, takže jsem si mohla dovolit pořídit si opravdu pěkné věci. Jen pro mou kamarádku zjevně nebyly dost vyzývavé.

„Ah, Sam! Ty si fakt hrozná. Jak si chceš najít pořádnýho chlapa, když se ani nesnažíš?“ kvílela.

„Už zase začínáš?“ mrskla jsem po ní kalhotama. „Kdo říkal něco o hledání chlapa? Nechceš mi doufám dohodit zase nějakýho super blázna, že ne?“

„Dneska ne. Jdem se jenom bavit. Za dva dny jsou Vánoce a já si je chci užít po svém.“

„S tím rockerem, jo?“

„Jo. A ty bys taky mohla, kdybys chtěla. Máš na to mít kolem prstu omotaných tucet chlapů, ale ty nechceš. V tom je ten problém.“

„Jestli mě budeš štvát, tak nikam nejdu. Myslím, že jsme si tohle už vyjasnily, ne? O žádnýho chlapa nestojím, chci mít chvíli klid. A vůbec, ty tvoje známosti taky stojej pěkně za houby. S tím posledním jsi byla jak dlouho? Dva měsíce? Jsem zvědavá, jak dlouho ti vydrží tenhle.“

Table of Contents

Copyright

Věnování

Prolog

1. Sam