Copyright © 2017 by Taran Matharu Ltd.

Translation © Jan Mrlík, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Všechny postavy a události v této knize, pokud nejsou očividně obecně

známé, jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať

živými, či mrtvými, je čistě náhodná.

Z anglického originálu SUMMONER: BOOK THREE – THE BATTLEMAGE

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-576-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-577-4 (mobi)

Pro mého otce za to, že mi dal vše,

co je potřeba k psaní.

A bratrovi a sestře

za jejich celoživotní přátelství.

1

Fletcherovi jako by se před očima protočil kaleidoskop různých odstínů fialové barvy. Vzápětí se ocitl v jakési propasti a do úst i nosu mu tekla tmavá voda.

Jak kopal nohama a bojoval proti síle, jež ho vytrvale táhla dolů do černé prázdnoty, narazil kotníkem na něco gumovitého. V plicích mu mrazivě pálilo, jak se mu do nich dostala poloslaná voda.

Pomaličku ztrácel vědomí společně s unikajícím tělesným teplem. Celý znecitlivěl a jakoby pozbyl tělesnou váhu.

Mozkem, který lačněl po kyslíku, mu probleskovaly osamocené vzpomínky. Sariel, rozdrcená pod zborceným zdivem pyramidy. Úšklebek v Jeffreyho tváři, když s foukačkou v ruce překračoval paralyzovaná těla jeho přátel. Rotující portál. Matka.

Visel v prázdnotě.

Tu ho za jedno zápěstí rozpažených rukou popadly silné prsty a táhly ho vzhůru. Jakmile se octl obličejem na chladném vzduchu, zakuckal se a hned mu na zádech přistálo pořádné bouchnutí pěstí, které ho donutilo vyvrhnout odpornou tekutinu, kterou spolykal.

„To je ono, jen to všechno vyhoď,“ mumlal Othello. Fletcher pomrkával, aby dostal vodu z očí, a mohl se podívat na svět kolem.

Ocitli se na malém skalnatém ostrůvku, tvarovaném jako převrácená miska a pokrytém silnou vrstvou zelených řas.

Všiml si, že ostrůvek ční nad hladinu černé vody uprostřed průlivu a břehy po obou stranách pokrývá bariéra hustého lesa zvláštních stromů, jejichž kořeny vystupovaly z vody jako u mangrovníků. Obloha měla šerou, šedomodrou barvu zimního podvečera.

Kousíček od sebe viděl také Cress, Sylvu a svou matku. Byly promočené na kůži, třásly se a tiskly k Lysandrovu boku. Tosk se usadil své paní na klíně. Ignatius pilně sušil jazykem zbídačeně vyhlížející Athénu a Šalamoun ležel na břiše, objímal vypouklý povrch ostrůvku jako o život a ztěžka dýchal po herkulovském úsilí, které musel vynaložit, aby vytáhl z vody sebe a také paralyzovaného gryfa.

„Hýbe se to,“ řekla Sylva a ukázala na stahující se portál, vířící zhruba tři metry od nich. Průchod z vnějšího světa do Aetheru trčel napůl ponořený pod nehybnou hladinu. „Tak proto jsme se ocitli každý o kousek jinde, když jsme unikli z té komory v pyramidě.“ Fletcher si všiml, že portál se smršťuje a jako by se vzdaloval, až konečně s tichým puknutím zmizel.

„Ne, to my se pohybujeme,“ opravil ji Othello a ukázal na posouvající se stromy na břehu.

Skutečně. Pomaličku, ale jistě směřovali po proudu tmavé řeky. Skoro jako by ostrůvek… plaval.

Fletcher popolezl k okraji skalnatého břehu. V kalné vodě pod ním se pohnula směrem k němu plazí hlava, objevila se duhovka posetá zlatými skvrnkami a oko na něho zamrkalo.

„Nejsme na ostrůvku,“ zašeptal Fletcher a sledoval, jak se pod hladinou pohybuje mocný pařát opatřený plovací blánou. „Sedíme na zaratanovi.“

Pomaličku couval a dával si pozor, aby nesklouzl z povrchu krunýře. Protože právě na něm byli usazení. Démon, na kterém se vezli, se dal nejsnáze popsat jako obrovská obojživelná želva. Dalo se odhadovat, že tenhle zaratan je docela mladý, protože dospělí jedinci dorůstali mnohokrát větších rozměrů.

Fletcher hleděl na zpola ponořené stromy kolem a uvažoval, jaké se jim nabízejí možnosti. Protože nikde v dohledu neviděl žádnou pevnou zemi, jsou nuceni zůstat na místě, dokud nenajdou něco lepšího.

Koruny nejbližších stromů ozářil modravý záblesk. Když se otočil, všiml si, že zmizela hrbolatá Šalamounova postava – Othello ji vstřebal prostřednictvím mokré invokační podložky.

„Kdyby se naše plavidlo rozhodlo potopit, padl by Šalamoun ke dnu jako kámen,“ vysvětlil Othello a nervózně hleděl na černou hladinu kolem.

„Dobrý nápad,“ přikývl Fletcher, ale současně pocítil bodnutí obav o Lysandra. Gryf zůstával pořád paralyzovaný poté, co ho Jeffrey zasáhl několika šipkami, a kdyby náhodou zaratan neplul kolem, asi by se utopil.

Ignatius se ovinul kolem Athény a zahříval ji přirozeným sáláním svého těla, a ona ho na oplátku překryla křídly jako přikrývkou. Fletcher je nechal tak. Oběma démonům prospěje, když se takhle sblíží. Teď ještě víc než kdy dřív potřeboval, aby fungovali jako tým.

Skupinka seděla mlčky a okolní ticho rušilo pouze povrzávání stromů ve větru. S každým závanem se klidná hladina vody zachvěla jako živý tvor.

„Jediná otázka je, co budeme dělat dál?“ zeptala se nakonec Cress a zašilhala nahoru k obloze.

„Počkáme,“ odpověděla Sylva a položila si hlavu na Cressino rameno. „Počkáme, až se dostaneme k souši nebo k místu, kde se můžeme schovat. Doufejme, že nás odsud zaratan dostane rychle pryč.“

„Proč bychom se potřebovali schovávat?“ zabručel Othello.

„Myslíš, že orkové neuhodnou, kam jsme zmizeli?“ řekla Sylva a gestem ukázala na okolní krajinu. „Najdou na podlaze krvavý obrazec a hned budou vědět, že jsme unikli portálem do jejich části Aetheru. Jistě, orcké klíče nás nedopravily na nějaké konkrétní místo, takže nebudou vědět, kde přesně jsme, ale pochopí, že jsme v jejich teritoriu.“

„Třeba nás nechají na pokoji,“ zašeptala Cress spíš jen pro sebe.

„Pronikli jsme do samotného srdce jejich nejposvátnějšího místa a zničili půlku armády, kterou budovali dlouhé roky,“ namítla Sylva a zavrtěla hlavou. „Nedovolí nám jen tak odejít. Do několika hodin nás začnou hledat jezdci na wyvernech, kteří vstoupí do Aetheru hned, jak skončí s honbou za ostatními týmy. Měli jsme štěstí, že Fletcher pohřbil tolik šamanských démonů. Ještě nějakou dobu se z toho zmatku nevzpamatují.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Fletcher. „Musíme počkat, dokud se nedostaneme na pevnou zemi, a pak se schováme někde v lese. Tady jsme moc na očích.“

Posunul se kousek zpátky a přitiskl se k matce. Působilo poněkud zvláštně, že se jí mohl dotýkat. Sotva dokázal uvěřit, že je to všechno pravda. Je to skutečně ona… po tak dlouhé době?

Tolik let zkoumal tváře žen, které potkával, a přemýšlel o bezcitné osobě, která ho pohodila nahého do sněhu. A teď věděl, že ho milovala a celou dobu od něho byla nedobrovolně odloučená.

Položil jí hlavu na rameno a všiml si, jak se chvěje – tělo měla tak vyhublé, že ji nemělo co chránit před chladem, a špinavé hadry, které ji halily, byly skrznaskrz promočené.

„Cress, kde jsou naše vaky?“ zeptal se Fletcher.

„Ehm… někde tam,“ zamumlala Cress a promnula si ruce složené v klíně. „Přistáli jsme ve vodě. Potřebovala jsem volné ruce, abych se dostala na hladinu. Udržela jsem jen jeden pytel s okvětními plátky a dva batohy. Tvůj a Jeffreyho. Tady jsou.“

Přistrčila Fletcherovi jeho vodou prosáklý vak. Při pomyšlení, že přišli o pytle se vzácnými žlutými květy, se mu v obavách sevřel žaludek – okvětní lístky představovaly jejich jediný zdroj ochrany před přirozeně jedovatým ovzduším Aetheru. Pro tu chvíli však strach potlačil. Otevřel batoh a ulevilo se mu, když viděl, že kožený povrch téměř úplně uchránil obsah vaku před vodou. Zašátral až na dno a vydoloval kožený kabátec, který dostal od Berdona k narozeninám. Ten pak ovinul matce kolem ramenou a kapuci jí přetáhl přes hlavu. Třel jí tváře měkkou podšívkou ze zaječiny.

Matka se mu poprvé podívala do očí. Voda z bažiny jí smyla z obličeje většinu špíny a Fletchera potěšilo, jak moc se podobá svému dvojčeti Josefíně, kterou viděl u soudu po boku Zachariáše Forsytha. Matčina podoba v jejím současném stavu se však od jejího dvojčete přece lišila. Měla zapadlé oči a zírala slepě mimo něho. Odsunul jí z tváře zbloudilý pramínek vlasů – byla tak vychrtlá, že připomínala kostlivce. Kdo ví, co všechno za sedmnáct let zajetí musela přetrpět?

„Alice, slyšíš mě?“ oslovil ji Fletcher. Pokoušel se zachytit její pohled, ale v očích nezahlédl žádné světélko poznání. „Matko?“

„Matko?“ opakoval Othello tiše. „Fletchere… jsi v pořádku? Tohle je lady Cavendishová.“

„Kdepak,“ opáčil Fletcher a pomáhal ženě zasunout kostnaté paže do rukávů. „Lady Cavendishová při pádu zahynula, orkové ji nikdy nezajali. Tahle žena prožila v zajetí mnohem delší dobu… celý můj život. Poznala Athénu a volala po svém dítěti. Na její tvář si vzpomínám ve snech. Je to moje matka. Orkové ji unesli, když jsem byl ještě maličký.“

Othello se zamračil, ale pak pochopil. Ještě než otevřel ústa, aby odpověděl, zaletěl pohledem do temné vody za nimi.

„Uskoč!“ zaječel Othello a vrhl se přes zaratanův krunýř. Srazil Fletchera dolů a ten uslyšel nad hlavou cvaknutí čelistí, které se sevřely naprázdno. Ovanul ho závan smrdutého, po rybině páchnoucího dechu, ale to už útočící tvor zmizel – sotva slyšitelně vklouzl zpátky do temné vody, která je obklopovala.

Fletcher zahlédl ještě plazí hlavu a v prvním zmateném okamžiku si myslel, že je dostihli wyverni. Pak ale ve vodě spatřil hrbaté obrysy připomínající ponořené klády, a hned si vzpomněl na lekce ve Vokanské akademii.

Sobekové. Velcí tvorové připomínající krokodýly, pohybující se po souši na zadních nohách, kteří své protivníky rvali drápy a zubatými čelistmi na kusy, pokud je dřív nezabili mocným úderem ocasu. Hrbatý trup sobeků dosahoval výšky dost přes metr a představovali démony deváté úrovně.

A teď je obklopovaly desítky těchto tvorů.

Table of Contents

1