John Grisham

GRAY MOUNTAIN

Copyright © 2014 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © 2015 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015, 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5710-8

Na pamiatku Ricka Hembu 1954 – 2013

Dovidenia, Ace.

1

NAJHORŠIE BOLO ČAKANIE – NEISTOTA, NESPAVOSŤ, žalúdočné vredy. Spolupracovníci sa navzájom ignorovali, skrývali sa za zatvorenými dverami. Sekretárky a koncipienti šírili klebety, ale uhýbali pritom očami. Všetci žili v ustavičnom napätí a v duchu sa pýtali: Kto bude ďalší? Partneri, najvyšší šéfovia, boli v šoku a odmietali akýkoľvek styk s podriadenými. Čochvíľa mohol prísť príkaz, aby sa ich zbavili.

Klebety boli kruté. Desiatich právnikov z procesného prepustili – v skutočnosti iba siedmich. Celé oddelenie nehnuteľností aj s partnermi zrušili – pravda. Osem partnerov z protimonopolného prešlo do inej firmy – nepravda, aspoň zatiaľ.

Atmosféra bola taká neznesiteľná, že Samantha pri každej možnej príležitosti odchádzala z budovy a pracovala na laptope v kaviarňach na dolnom Manhattane. V jeden pekný deň – desiaty od krachu Lehman Brothers – sedela na lavičke v parku a hľadela na vysokú budovu s adresou Broad Street 110. Hornú polovicu si prenajala najväčšia právnická firma na svete Scully a Pershing. Jej firma, aspoň zatiaľ, lebo budúcnosť bola neistá. Dvetisíc právnikov v dvadsiatich krajinách, z toho tisíc v New Yorku, na tridsiatom až šesťdesiatom piatom poschodí. Koľkí z nich majú zajačie úmysly? Samantha nemala ani potuchy, ale určite nebola sama. Najväčšia právnická firma na svete sa rýchlo scvrkávala a jej konkurenti takisto. Veľká právnická, ako ju prezývali, podľahla panike a s ňou aj hedgeové fondy, investičné banky, komerčné banky, poisťovacie spoločnosti, Washington a tak ďalej, až po obchodníkov kdesi na Main Street.

Desiaty deň prešiel bez krviprelievania, jedenásty tiež. Dvanásty deň priniesol iskričku nádeje, keď Samanthin kolega Ben prišiel so správou, že londýnsky trh s úvermi sa trochu uvoľnil. Nakoniec sa našli peniaze na pôžičky. Neradovali sa dlho, lebo už na sklonku popoludnia to nebola pravda. A tak čakali.

Oddelenie obchodovania s nehnuteľnosťami v Scully a Pershing viedli dvaja partneri. Jeden nemal ďaleko do dôchodku, toho už vykopli. Druhý bol Andy Grubman, štyridsaťročný právnik, ktorý jakživ nevidel súdnu sieň zvnútra. Ako partner mal peknú kanceláriu s výhľadom na rieku Hudson, ktorú si nevšímal už roky. Na polici za stolom a v strede súkromnej steny slávy mal zbierku miniatúrnych mrakodrapov. „Moje budovy“, hovorieval. Vždy keď dokončili stavbu, objednal si u sochára presné repliky v malom a veľkoryso nimi obdarúval členov „svojho tímu“. Samantha ich za tri roky nazbierala šesť a viac ich asi nebude.

„Sadnite si!“ prikázal im, keď zatváral dvere. Samantha si sadla na stoličku vedľa Bena a Izabelle. Všetci traja si skúmavo obzerali topánky a vyčkávali. Samantha pocítila nutkanie chytiť Bena za ruku ako vydesený odsúdenec pred popravou. Andy sa usadil v kresle, nepozrel im do očí, akoby chcel mať tú vec rýchlo z krku, a stručne zrekapituloval situáciu, v akej sa firma ocitla.

„Ako viete, pred dvoma týždňami sa položila banka Lehman Brothers.“

Nehovor, Andy! Finančná a úverová kríza dohnala svet na pokraj katastrofy a všetci to vedeli. Lenže Andy nikdy nevynikal originálnosťou.

„Máme rozbehnutých päť projektov, ktoré financovala banka Lehman. Dlho som sa rozprával s majiteľmi, ale všetci piati od toho dávajú ruky preč. Mali sme vo výhľade ešte tri projekty, dva financované Lehman Brothers, jeden Lloyd’s… nuž, všetky úvery sú zmrazené. Bankári zaliezli do bunkrov a boja sa požičať čo len cent.“

Jasné, Andy, vieme. Boli toho plné noviny. Ukonči to už, nech sa netrápime.

„Včera sa zišla správna rada a prijala opatrenia. Tridsať zamestnancov, ktorí tu pracovali len rok, prepustia; niektorým ukončia pracovný pomer okamžite, iným neskôr. Všetci noví odchádzajú. Dedičské zrušili. Nehovorí sa mi to ľahko, ale aj naše oddelenie sa ocitlo na kláte. Končíme. Ktovie, kedy začnú majitelia zase stavať, ak vôbec začnú. Firma nie je ochotná držať vás ďalej na výplatnej listine, keď svet čaká na uvoľnenie úverov. Dofrasa, možno príde veľká kríza. Toto je pravdepodobne len prvé kolo úsporných opatrení. Ľutujem, naozaj ma to mrzí.“

Prvý sa ozval Ben: „Takže nás prepustia?“

„Nie. Bojoval som za vás. Najprv vám chceli dať výpoveď. Nemusím pripomínať, že sme najmenšie oddelenie vo firme a momentálne zrejme najviac postihnuté. Nahovoril som ich na takzvané dočasné prerušenie práce. Odídete, ale neskôr sa možno vrátite.“

„Možno?“ spýtala sa Samantha. Izabelle si utrela slzu, ale držala sa.

„Áno, je to jedno veľké možno. V tejto chvíli nič nie je isté, Samantha. Všetci sme ako psy, čo naháňajú vlastný chvost. O pol roka môžeme stáť v rade na polievku. Videli ste staré fotky z 1929.“

No tak, Andy, stáť v rade na polievku? Ako partner si vlani zarobil 2,8 milióna dolárov, čo je priemer vo firme, ktorá bola, mimochodom štvrtá, pokiaľ ide o čistý príjem na partnera. A ani štvrté miesto jej nebolo dosť dobré, no potom skrachovala banka Lehman Brothers, banka Bear Stearns sa ocitla v kríze a hypotéková bublina praskla. Štvrté miesto zrazu nevyzeralo až tak zle, aspoň pre niektorých.

„Čo znamená dočasné prerušenie práce?“ chcel vedieť Ben.

„Máme pre vás návrh: Ďalších dvanásť mesiacov budete zamestnancami firmy, ale nedostanete výplatu.“

„Milé,“ zamrmlala Izabelle.

Andy jej nevenoval pozornosť a pokračoval: „Zostane vám zdravotné poistenie, ale iba pod podmienkou, že pôjdete na stáž do neziskovky. Na osobnom už chystajú zoznam vhodných organizácií. Čiže, choďte, venujte sa dobročinnosti, zachráňte svet, dúfajte, že ekonomika sa spamätá – a o rok, ktorý sa vám zaráta do praxe, sa môžete vrátiť. Nie do toho istého oddelenia, ale firma vám nájde miesto.“

„A máme záruku, že nás zamestnajú po skončení dočasného prerušenia práce?“ spýtala sa Samantha.

„Nie, nič nie je zaručené. Úprimne, nikto dnes nedokáže predpovedať, čo bude o rok. Sme uprostred volebnej kampane, Európa je na ceste do pekla, Číňania si trhajú vlasy, banky krachujú, trhy sa rúcajú, nikto nestavia ani nenakupuje. Vyzerá to ako koniec sveta.“

V Andyho kancelárii sa rozhostilo ťaživé ticho, všetkých zdrvila predstava blížiaceho sa konca sveta. Nakoniec sa ozval Ben: „Aj teba to postihlo, Andy?“

„Nie, preložili ma do daňového. Chápete to? Neznášam daňovníctvo, ale musel som sa rozhodnúť – buď daňové, alebo taxikárčenie. Mám diplom z daňovníctva, preto si asi povedali, že ma tu nechajú.“

„Blahoželám,“ utrúsil Ben.

„Mrzí ma to.“

„Nie, vážne. Teším sa za teba.“

„O mesiac môžem byť na dlažbe. Ktovie.“

„Kedy máme odísť?“ spýtala sa Izabelle.

„Ihneď. Postup je nasledovný: podpíšete dohodu o dočasnom prerušení práce, zbalíte si veci, vypracete stoly a odídete. Osobné vám pošle emailom zoznam neziskoviek a všetky potrebné formuláre. Mrzí ma to.“

„Prestaň s tým!“ vyhŕkla Samantha. „Slová nič nezmenia.“

„Pravda, ale mohlo to byť oveľa horšie. Väčšine vašich kolegov neponúkli ani dočasné prerušenie. Prepustia ich, a hotovo.“

„Prepáč, Andy,“ ospravedlnila sa Samantha. „Ale nie je nám ľahko.“

„To nič, chápem. Máte právo hnevať sa a byť nervózni. Pozrite sa na seba – vyštudovali ste právo na najprestížnejších univerzitách, a teraz vás vyvedú z budovy ako nejakých zlodejov. Prerušili vám prácu ako robotníkom vo fabrike. Je to hrozné, jednoducho hrozné. Niektorí partneri navrhli, že si znížia plat o polovicu, aby tomu zabránili.“

„Stavím sa, že ich nebolo veľa,“ poznamenal Ben.

„Nie. Obávam sa, že ich bolo veľmi málo. Ale rozhodnutie už padlo.“

Žena v čiernom nohavicovom kostýme s čiernou kravatou stála pri stene oddeľujúcej priestor, o ktorý sa Samantha delila s ďalšími tromi vrátane Izabelle. Ben bol v susednej miestnosti. Žena so sileným úsmevom povedala: „Som Carmen. Potrebujete pomoc?“ Držala prázdnu kartónovú škatuľu bez označenia, aby nikto nevedel, že firma Scully a Pershing v nej skladuje veci, čo zostali po zamestnancoch, ktorým dočasne prerušili prácu alebo dali výpoveď.

„Nie, ďakujem,“ odpovedala zdvorilo Samantha. Mohla odseknúť, mohla byť aj nepríjemná, ale Carmen si len robila svoju prácu. Samantha otvárala zásuvky a vyberala z nich osobné veci. V jednej našla spisy a spýtala sa: „Čo s nimi?“

„Ostanú tu,“ povedala Carmen a pozorne sledovala každý Samanthin pohyb, aby nebodaj neukradla niečo cenné. V skutočnosti všetko, čo malo nejakú hodnotu, bolo v počítačoch – v osobnom počítači, ten používala v kancelárii, a v laptope, bez ktorého sa nepohla ani na krok. Laptop patril firme. Aj ten musela nechať v kancelárii. Mohla sa ku všetkému dostať zo svojho súkromného laptopu, ale vedela, že už zmenili prístupový kód.

Ako námesačná vyprázdnila zásuvky a odložila šesť miniatúrnych mrakodrapov, hoci si predtým myslela, že ich hodí do koša. Prišla Izabelle a tiež vyfasovala kartónovú škatuľu. Osadenstvo kancelárie – právnici, sekretárky, koncipienti – malo zrazu plné ruky práce inde. Zrodilo sa nové pravidlo – keď si niekto balí veci, treba mu dopriať pokoj. Nijakí svedkovia, nijaké zízanie, nijaké lúčenie.

Izabelle mala opuchnuté a sčervenené oči, asi si bola poplakať na toalete. Zašepkala: „Zavolaj. Večer by sme mohli zájsť na drink.“

„Jasné,“ prikývla Samantha. S napchatou kartónovou škatuľou, aktovkou a kabelkou vypochodovala na chodbu, a ani sa neobzrela. Nasledovala Carmen k výťahu na štyridsiatom ôsmom poschodí. Kým čakali, nerozhliadla sa naposledy okolo seba. Dvere sa otvorili a kabína bola, chvalabohu, prázdna. „Vezmem vám to,“ ponúkla sa Carmen a ukázala na objemnú škatuľu. „Netreba,“ povedala Samantha a vošla do výťahu. Carmen stisla tlačidlo do haly. Prečo ju vlastne eskortujú z budovy? Čím dlhšie o tom rozmýšľala, tým bola nahnevanejšia. Bolo jej do plaču, mala sto chutí kričať, ale zo všetkého najviac chcela zavolať matke. Výťah zastal na štyridsiatom treťom a nastúpil elegantný mladý muž. Pred sebou držal takú istú škatuľu, cez plece mal prevesenú veľkú tašku a pod pazuchou zvieral koženú aktovku. Na tvári sa mu zračil výraz ohromenia, strachu a nechápavosti. Samantha ho poznala z videnia. To je teda firma. Je taká obrovská, že zamestnanci musia mať na vianočnej párty menovky. Za mladíkom nastúpil ďalší člen firemnej bezpečnostnej služby, a keď si všetci našli miesto, Carmen znova stisla tlačidlo. Samantha uprene hľadela na dlážku, odhodlaná neprehovoriť, aj keby ju niekto oslovil. Na tridsiatom deviatom výťah znova zastavil a nastúpil pán Kirk Knight, študoval čosi na mobile. Len čo sa zatvorili dvere, rozhliadol sa, uvidel dve kartónové škatule a stuhol. Knight bol starší partner v oddelení fúzií a akvizícií a člen správnej rady. Zoči-voči dvom svojim obetiam naprázdno preglgol a zadíval sa na dvere. Potom zrazu stisol tlačidlo s číslom 28.

Samantha bola príliš otupená, aby mu vynadala. Jej spolutrpiteľ mal zatvorené oči. Výťah zastal a pán Knight rýchlo vystúpil. Keď sa dvere zatvorili, Samantha si spomenula, že firma má prenajaté tridsiate až šesťdesiate piate poschodie. Prečo Knight tak náhle vystúpil na dvadsiatom ôsmom? Ako keby to nebolo jedno.

Carmen ju odprevadila cez halu k dverám na Broad Street. „Je mi to ľúto,“ zamrmlala, ale Samantha neodpovedala. Naložená ako mulica vyšla na chodník a kráčala nevedno kam. Potom si spomenula na novinové fotografie zamestnancov Lehman Brothers a Bear Stearns, opúšťajúcich svoje kancelárie s plnými škatuľami, akoby im horelo za pätami a chceli si zachrániť život. Na jednej veľkej farebnej fotke v Times zachytili maklérku z Lehman Brothers, stála bezmocne na chodníku a po lícach sa jej kotúľali slzy.

Lenže to boli staré správy a Samantha nevidela nijaké fotoaparáty. Na rohu Broad a Wall Street postavila škatuľu na chodník a počkala na taxík.

2

V ELEGANTNOM PODKROVNOM BYTE V SOHO, PLATILA zaň dvetisíc dolárov mesačne, pustila škatuľu na dlážku a zvalila sa na pohovku. V ruke zvierala mobil, ale pre istotu ešte chvíľku počkala. Zhlboka dýchala, oči zatvorené, až kým sa trochu nespamätala. Potrebovala počuť matkin hlas a povzbudenie, ale nechcela vyvolať dojem slabosti, ublíženosti a zraniteľnosti.

Zrazu pocítila úľavu, lebo si uvedomila, že ju práve vyhodili zo zamestnania, ktoré neznášala. Dnes večer o siedmej môže pokojne pozerať film alebo večerať s priateľmi, nemusí otročiť v kancelárii. V nedeľu môže odísť z mesta, a ani si nespomenúť na Andyho Grubmana a kopu lajstier pre jeho ďalší významný obchod. Firemný mobil, tú odpornú vecičku, bez ktorej sa tri roky nepohla ani na krok, už odovzdala. Cítila sa oslobodená a voľná ako vták.

Mala však strach zo straty príjmu a náhleho obratu v kariére. Po troch rokoch práce vo firme zarábala stoosemdesiattisíc dolárov ročne plus slušné odmeny. Veľa peňazí, lenže život v New Yorku takmer všetky pohltil. Polovica šla na dane. Mala sporiaci účet, ale nevenovala mu veľkú pozornosť. Kto sa stará o sporenie, keď má dvadsaťdeväť rokov a žije bez záväzkov vo veľkomeste, navyše v profesii, v ktorej budúcoročný plat zaručene prevýši tohoročný, nehovoriac o odmenách? Mala priateľa z Columbijskej právnickej, pracoval vSaP päť rokov, práve sa stal mladším partnerom a tento rok zarobí zhruba pol milióna. Ešte včera kráčala po tej istej ceste.

Mala aj priateľov, ktorí po dvanástich mesiacoch s radosťou vyskočili z rozbehnutého vlaku a ušli z Veľkej právnickej. Jeden z utečencov, bývalý redaktor Columbijskej právnickej revue, teraz robil lyžiarskeho inštruktora vo Vermonte, býval v zrube pri potoku a skoro nikdy sa neohlásil, keď mu niekto zavolal na mobil. Za trinásť mesiacov vo firme sa z ambiciózneho mladého právnika stal mierne pomätený idiot, ktorý zaspával pri stole. Tesne predtým než zasiahlo osobné, zosypal sa a odišiel z mesta. Samantha naňho často myslela, zvyčajne so štipkou závisti.

Úľava, strach, poníženie. Rodičia jej zaplatili drahú strednú školu vo Washingtone. V Georgetowne študovala politológiu, školu skončila s vyznamenaním. Potom šla na právo, takisto ho absolvovala s vyznamenaním. Najmenej desať megafiriem jej ponúkalo prácu, keď dokončila povinnú stáž na federálnom súde. Za prvých dvadsaťdeväť rokov zažila veľa úspechov a takmer žiadne neúspechy. Zdrvilo ju, že sa jej zbavili takým spôsobom. Bolo ponižujúce, že ju eskortovali z budovy. Toto nebol iba malý hrboľček na ceste k dlhej a úspešnej kariére.

Istú útechu nachádzala v číslach. Po krachu Lehman Brothers sa tisícky mladých profesionálov ocitli na ulici. Cudzie nešťastie poteší, ale Samantha necítila radosť ani súcit s inými.

„Karen Koferovú, prosím,“ povedala do telefónu. Ležala na pohovke a snažila sa pokojne dýchať. „Ahoj, mami. Urobili to. Vyhodili ma.“ Zahryzla si do pery a potlačila slzy.

„To je mi ľúto, Samantha. Kedy sa to stalo?“

„Asi pred hodinou. Niežeby ma to prekvapilo, ale aj tak tomu nemôžem uveriť.“

„Viem, zlatko. Ľutujem ťa.“

Posledný týždeň sa rozprávali iba o tom, že ju možno prepustia. „Si doma?“ spýtala sa Karen.

„Áno, a som v poriadku. Blythe je v práci. Ešte som jej to nestihla povedať. Vlastne som to nepovedala nikomu.“

„Ach jaj, je mi to veľmi ľúto.“

Blythe, Samanthina priateľka a spolužiačka z Columbijskej, pracovala v inej megafirme. Delili sa o byt, ale to bolo zhruba všetko. Keď človek trávi v kancelárii sedemdesiatdva až sto hodín týždenne, nie je sa o čo deliť. Ani v jej firme to nevyzeralo dobre a Blythe sa obávala najhoršieho.

„Som v poriadku, mami.“

„Nie si. Čo keby si prišla na pár dní domov?“ Domov bol pohyblivý terč. Matka mala prenajatý krásny byt blízko Dupont Circle a otec býval v dome pri rieke v Alexandrii. Samantha sa ani u jedného nikdy nezdržala dlhšie ako mesiac a nemala to v úmysle ani teraz.

„Prídem,“ povedala, „ale nie hneď.“

Po dlhej odmlke nasledovala otázka: „Čo budeš robiť, Samantha?“

„Nemám žiadne plány, mami. Som v šoku, nie som schopná myslieť na to, čo bude o hodinu.“

„Chápem. Kiežby som mohla byť s tebou!“

„Som v pohode, mami. Čestné slovo.“ Samantha vonkoncom netúžila po matkinej pozornosti a dobre myslených radách.

„Dostala si výpoveď, alebo ide o nejaký odklad?“

„Firma to nazýva dočasné prerušenie práce, museli sme podpísať, že pôjdeme na ročnú stáž do neziskovky, v tom prípade neprídeme o zdravotné poistenie. Potom, ak sa situácia zlepší, firma nás vezme späť a uzná nám ten rok praxe.“

„Znie to ako zúfalý pokus držať vás na uzde.“

Vďaka, mami, za zvyčajnú otvorenosť. Karen pokračovala: „Prečo tých sviniarov nepošleš do kelu?“

„Lebo nechcem prísť o zdravotné poistenie a dúfam, že sa tam raz vrátim.“

„Môžeš si nájsť prácu inde.“

Prehovorila kariérna úradníčka. Karen Koferová bola vysokopostavená právnička na ministerstve spravodlivosti vo Washingtone, pracovala tam už skoro tridsať rokov. Jej postavenie, ako aj postavenie všetkých naokolo, bolo chránené. Karen Koferová dostávala plat bez ohľadu na hospodársku recesiu, vojny, pád vlády, federálne katastrofy, politické nepokoje či iné kalamity. Z toho vyplývala mierna arogancia toľkých byrokratov v zákopoch.

Sme dôležití, lebo sme potrební.

„Nie, mami, momentálne nie je nikde voľné miesto. Ak si si nevšimla, sme uprostred finančnej krízy a čaká nás recesia. Právnické firmy vyhadzujú zamestnancov a zamykajú dvere.“

„Pochybujem, že je to až také zlé.“

„Nehovor. Scully a Pershing odmietli prijať nových právnikov, čiže zhruba desať najšikovnejších absolventov Harvardovej právnickej fakulty práve informovali, že v septembri nedostanú prácu, ktorú im sľúbili. To isté platí o Yalovej, Stanfordovej a Columbijskej.“

„Ale ty si veľmi talentovaná, Samantha.“

Nikdy sa nehádajte s byrokratom. Samantha sa zhlboka nadýchla, a práve chcela ukončiť hovor, keď Karen povedala, že má naliehavý telefonát z Bieleho domu. Sľúbila, že sa ozve, len čo zachráni republiku. Fajn, mami, povedala Samantha. Matka jej už venovala dosť pozornosti. Samantha bola jedináčik, čo vzhľadom na škody spôsobené rozvodom rodičov považovala za dobré.

Bol krásny slnečný deň a Samantha potrebovala prechádzku ako soľ. Prešla sa cez SoHo do WesVillage.V prázdnej kaviarni konečne zavolala otcovi. Marshall Kofer býval vychyteným právnym zástupcom žalujúcich strán v sporoch s leteckými spoločnosťami po haváriách. Vo Washingtone vybudoval agresívnu úspešnú právnickú firmu a šesť dní v týždni trávil v hoteloch po celom svete, zháňal prípady alebo bojoval v súdnych sieňach. Rýchlo zbohatol a veľa utrácal. Samantha si už ako tínedžerka uvedomovala, že jej rodičia majú oveľa viac peňazí než rodičia väčšiny spolužiakov. Zatiaľ čo otec sa rútil od jedného významného prípadu k druhému, matka ju v tichosti vychovávala a tvrdošijne sa venovala vlastnej kariére na ministerstve spravodlivosti. Ak sa rodičia niekedy hádali, Samantha o tom nevedela; otec jednoducho nikdy nebol doma. A potom sa z ničoho nič objavila pekná mladá koncipientka a Marshall stratil hlavu. Z flirtu sa vyvinul pomer, neskôr ľúbostná aféra a o dva roky začala Karen niečo tušiť. Vyrukovala so svojím podozrením, manžel sprvu zapieral, no nakoniec vyšiel s pravdou von. Chcel sa rozviesť, našiel svoju životnú lásku.

Zhodou okolností v tom istom čase, keď si Marshall skomplikoval rodinný život, urobil aj zopár ďalších zlých rozhodnutí. Jedno súviselo s plánom uložiť zarobené peniaze v daňovom raji. Na Srí Lanke sa zrútilo lietadlo United Asia Airlines so štyridsiatimi Američanmi na palube. Nikto neprežil a Marshall Kofer, verný svojej reputácii, bol na mieste nešťastia prvý. Počas vyjednávania o vyrovnaní založil niekoľko fiktívnych spoločností v Karibiku aj v Ázii, aby mohol voľne presúvať a skrývať svoje nezanedbateľné zárobky.

Samantha mala hrubý spis s novinovými článkami a investigatívnymi reportážami o otcových neohrabaných pokusoch o korupciu. Bola by z nich pútavá kniha, ktorú sa nechystala napísať. Prichytili ho, ponížili, strápnili na titulných stranách, odsúdili, vylúčili z advokátskej komory a poslali na tri roky za mreže. Dva týždne pred jej promóciou v Georgetowne ho podmienečne prepustili. Teraz Marshall pôsobil ako konzultant v neveľkej firme v starej časti Alexandrie. Tvrdil, že radí právnikom, ktorí sa súdia o odškodné s veľkými spoločnosťami, ale nikdy nezašiel do podrobností. Samantha aj jej matka boli presvedčené, že sa mu akosi podarilo ukryť veľa peňazí kdesi v Karibiku. Karen to už nezaujímalo.

Marshall sa nikdy nezbavil podozrenia, že Karen mohla mať prsty v jeho odsúdení, hoci to rázne popierala. Mala významné postavenie na ministerstve a veľa priateľov.

„Ocko, vyhodili ma,“ povedala potichu do mobilu. Kaviareň zívala prázdnotou, ale barista sa obšmietal blízko nej.

„Ach, Sam, to je mi ľúto,“ ozval sa Marshall. „Porozprávaj mi, čo sa stalo.“

Pokiaľ Samantha vedela, otec sa vo väzení naučil iba jedno. Nebola to pokora, trpezlivosť, pochopenie, schopnosť odpúšťať či iná vlastnosť, akú človek zvyčajne získa po takom ponižujúcom páde. Bol rovnako energický a ambiciózny ako predtým, stále pripravený bojovať a predbiehať tých, čo stáli pred ním. Marshall Kofer sa však naučil počúvať, aspoň pokiaľ šlo o jeho dcéru. Rozprávala pomaly a jemu neuniklo ani slovo. Ubezpečila ho, že to zvládne. V jednej chvíli mala dojem, že otec sa rozplače.

Za normálnych okolností by trúsil nepríjemné poznámky o práci, pre ktorú sa rozhodla. Nenávidel veľké firmy, veď s nimi zápasil celé roky. Pokladal ich za obyčajné korporácie, nie partnerstvá skutočných právnikov bojujúcich za svojich klientov. Vždy mal v zásobe desiatky poučných prednášok o škodlivosti takého práva. Samantha počula všetky a nemala náladu počúvať ich znova.

„Mám za tebou prísť, Sam?“ spýtal sa. „Môžem tam byť o tri hodiny.“

„Vďaka, netreba. Ešte nie. Daj mi deň, dva. Musím si oddýchnuť, uvažujem, že na pár dní vypadnem z mesta.“

„Prídem po teba.“

„Teraz nie. Je mi fajn, ocko, prisahám.“

„Nie je ti fajn. Potrebuješ otca.“

Zvláštne, počuť to od muža, ktorý s ňou nebol prvých dvadsať rokov jej života. Nuž, aspoň prejavil snahu.

„Ďakujem, ocko. Zavolám ti.“

„Odcestujme niekam spolu, nájdeme si pláž a budeme piť rum.“

Musela sa zasmiať, lebo nikdy nikde neboli spolu len oni dvaja. Z detstva si pamätala niekoľko uponáhľaných ciest po európskych mestách, vždy sa skončili predčasne, lebo ho doma čakali naliehavejšie veci. Predstava, že sa vyvaľuje na pláži s otcom, ju v tej chvíli nenadchla, bez ohľadu na okolnosti.

„Vďaka, ocko. Možno inokedy, ale teraz nie. Mám tu čo robiť.“

„Zoženiem ti prácu,“ povedal. „Skutočnú prácu.“

Zase začína, pomyslela si, ale nechala to tak. Otec sa ju pokúšal nalákať na skutočnú právnickú prácu už niekoľko rokov, pričom za skutočnú prácu považoval súdenie sa s veľkými spoločnosťami o odškodné. Podľa Marshalla Kofera každá väčšia spoločnosť musela spáchať veľa smrteľných hriechov, aby uspela v neľútostnom svete západného kapitalizmu. Poslaním právnikov (aj bývalých) ako on bolo odhaľovať neprávosti spôsobené ich konaním a súdiť sa s nimi ostošesť.

„Ďakujem, ocko. Ozvem sa ti.“

Aká irónia, že otec chcel, aby sa venovala práve tomu druhu právnickej činnosti, čo ho priviedol do väzenia. Súdna sieň ju nikdy nepriťahovala, nemala rada konfliktné situácie. Nebola si istá, čo vlastne chce, možno nenáročnú kancelársku prácu so slušným platom. Ešte nedávno mala šancu, vzhľadom na svoje schopnosti a pohlavie, že to raz dotiahne na partnerku v Scully a Pershing. Ale za akú cenu?

Možno túžila po takej kariére, možno nie. Momentálne sa chcela iba túlať po uliciach dolného Manhattanu a vyčistiť si hlavu. Chodila po Tribece a hodiny plynuli. Matka volala dvakrát, otec raz, ale neohlásila sa. Aj Izabelle a Ben sa ozvali, no nemala chuť rozprávať sa s nimi. Zrazu si všimla, že je pred Moke’s Pub blízko Chinatownu, a chvíľu tam postála. V tom podniku bola prvýkrát s Henrym, pred rokmi. Zoznámili ich priatelia. Bol nádejný herec, jeden z milióna v meste, a ona práve začínala v S a P. Chodili spolu rok, kým sa ich vzťah nerozpadol pod ťarchou jej náročnej práce a jeho nezamestnanosti. Ušiel do Los Angeles, kde ho naposledy videli šoférovať limuzíny neznámych hercov; občas dostal úlohu v reklamných spotoch, ale bez textu.

Za iných okolností by ho dokázala milovať. Mal čas, záujem aj vášeň. Ona bola priveľmi unavená. Vo Veľkej právnickej sa štyridsiatničkám bežne stávalo, že sa raz ráno zobudili a zistili, že ubehlo desať rokov a stále sú slobodné.

Pohla sa a zamierila na sever do SoHo.

Anna z osobného sa prekonala. O 17.00 Samantha dostala dlhý email s názvami desiatich neziskových organizácií, kýmsi považovaných za vhodné na stážovanie nešťastníkov s doráňaným egom, ktorým najväčšia právnická firma na svete dočasne prerušila prácu. Ochrana močiarov v Lafayette, Louisiana. Pittsburský útulok pre ženy. Program pre prisťahovalcov v Tampe. Centrum právnej pomoci v Brady, Virgínia. Spoločnosť pre eutanáziu Greater Tucson. Organizácia pre bezdomovcov v Louisville. Fond ochrany Lake Erie. A tak ďalej. Ani jedna nesídlila v blízkom okolí New Yorku. Dlho hľadela na zoznam a rozmýšľala o odchode z mesta. Z posledných siedmich tam prežila šesť rokov – tri na univerzite, tri vo firme. Rok po škole pracovala pre federálneho sudcu vo Washingtone a potom sa ponáhľala späť do New Yorku. Nikdy nežila inde ako v tých dvoch mestách.

Lafayette, Louisiana? Brady, Virgínia?

Anna upozornila dočasne prepustených, že niektoré neziskovky uvedené v zozname môžu mať obmedzený počet voľných miest. Inými slovami, rýchlo podpíšte, inak prepasiete príležitosť presťahovať sa do zapadákova a pracovať dvanásť mesiacov úplne zadarmo. Lenže Samantha bola priveľmi otupená, aby dokázala čokoľvek urobiť rýchlo.

Blythe sa zastavila na kus reči a cestoviny z mikrovlnky. Prečítala si Samanthinu esemesku, a keď prišla domov, mala plač na krajíčku. Samanthe sa podarilo spolubývajúcu upokojiť a ubezpečiť, že život ide ďalej. Blythina firma zastupovala skupinu poskytovateľov hypoték, preto tam vládla rovnaká nálada ako v Scully a Pershing. Posledné dni sa ich rozhovory krútili takmer výlučne okolo hrozby prepustenia. Blythe ešte nedojedla cestoviny, keď jej zazvonil mobil. Zháňal ju šéf. A tak o pol siedmej bez meškania vybehla z bytu a uháňala späť do práce, aby o ňu neprišla.

Samantha si naliala pohár vína a napustila vaňu. Ležala v teplej vode, popíjala, a napokon dospela k záveru, že napriek dobrému platu Veľkú právnickú neznáša a viac sa tam nevráti. Už nikdy nedovolí, aby na ňu kričali iba preto, že nebola v kancelárii po zotmení alebo pred rozvidnením. Už nikdy sa nedá zlákať peniazmi. A už nikdy neurobí veľa vecí.

Z finančného hľadiska na tom nebola ani veľmi dobre, ani vyslovene zle. Na sporiacom účte mala tridsaťtisíc dolárov a nijaké dlhy okrem nájomného za ďalšie tri mesiace. Ak sa uskromní a nájde si príležitostné zamestnania, možno vydrží, kým búrka prehrmí. Za predpokladu, že nenastane koniec sveta, samozrejme. Nevedela si predstaviť samu seba ako čašníčku alebo predavačku topánok, lenže dovtedy jej ani nezišlo na um, že svoju oslňujúcu kariéru ukončí tak náhle. Čoskoro bude mesto plné čašníčok a predavačiek s vysokoškolským diplomom.

V duchu sa vrátila k Veľkej právnickej. Jej cieľom bolo dotiahnuť to na partnerku najneskôr v tridsaťpäťke, stať sa jednou z mála žien vo vedení, získať rohovú kanceláriu, odkiaľ by mohla viesť boj s „chlapcami“. Mala by sekretárku, asistentku, zopár koncipientov, šoféra na zavolanie, tučný účet na výdavky a šatník plný značkového oblečenia. Pracovný týždeň by už nemal sto hodín, ale oveľa menej. Zarobila by vyše dvoch miliónov ročne a po dvadsiatich rokoch by prestala pracovať a cestovala by po svete. Niekde medzi tým by si našla manžela, porodila mu dieťa, možno aj dve, a život by bol úžasný.

Všetko bolo naplánované a zdanlivo na dosah ruky.

S Izabelle sa stretla na martini v hale Hotela Mercer, iba štyri bloky od bytu. Pozvali aj Bena, lenže ten mal novú manželku a iný program. Dočasné prerušenie práce pôsobilo na každého inak. Samantha sa pomaly spamätávala, dokonca naň prestala myslieť a sústredila sa na prežitie. Patrila k tým šťastnejším, lebo nemala nijakú študentskú pôžičku. Rodičia si mohli dovoliť zaplatiť jej najlepšie školy. No Izabelle mala na krku staré pôžičky a bála sa budúcnosti. Napila sa martini a alkohol jej okamžite udrel do hlavy.

„Nemôžem zostať rok bez príjmu,“ povedala. „Ty áno?“

„Možno,“ odpovedala Samantha. „Ak sa uskromním, budem jesť iba polievku, zvládnem to a môžem zostať v meste.“

„Ja nie.“ Izabelle smutne pokrútila hlavou a odpila si.

„Mám známeho na procesnom. Minulý piatok mu ponúkli to isté ako nám. Volal do piatich neziskoviek a všade povedali, že miesta stážistov už obsadili iní zamestnanci firmy. Tak sa naštval a volal na osobné; zoznam vraj nie je úplný, dostávajú ďalšie žiadosti neziskoviek o lacné pracovné sily. Nielenže nás vykopli, ale ani ich dočasné prerušenie bohvieako nefunguje. Nikto nás nechce ani zadarmo. To je choré.“

Samantha si trošku odpila z koktailu a labužnícky ho vychutnala. „Nemám v úmysle prijať tú ponuku.“

„A čo zdravotné poistenie? Nemôžeš odísť s holým zadkom.“

„Môžem.“

„Ale keď ochorieš, prídeš o všetko.“

„Nemám toho až tak veľa.“

„To je šialenstvo, Sam.“ Ďalší hlt martini, o niečo menší.

„Vzdávaš sa svetlej budúcnosti v Scully a Pershing.“

„Firma sa vzdala mňa, teba a mnohých ďalších. Musí existovať lepšie zamestnanie, lepší spôsob, ako si zarobiť na živobytie.“

„Na to sa napijem.“ Prišla čašníčka a Izabelle so Samanthou si objednali ďalšie martini.

Table of Contents

1

2