Jano Hargaš

Môj otec mafián

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Vajnorská 128, 832 92 Bratislava 3

E-mail: slovenskyspisovatel@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Viera Hrčková

Vytlačila Neografia, a. s., Martin

© Jano Hargaš 2010

Cover Photo: www.danielakockova.com

Cover Design: www.dsign.sk

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2010

ISBN 978-80-220-1569-1

Venujem Natálii

1| Deň ako každý iný

Vlado, vlastník malej pekárne v Petržalke, sa vracal domov. Bolo skoré ráno, tri hodiny dvadsať minút. Stále bola tma, no v diaľke sa obloha vyjasňovala. Z práce odišiel tak ako vždy. Nikdy nezostával až do konca nočnej zmeny. Ráno o ôsmej mal byť naspäť. So svojimi šiestimi zamestnancami makal ako šrauba. Cez deň piekli torty a zákusky pre niekoľko kaviarní v centre mesta, v noci piekli chlieb, rožky, sezónne vianočky alebo bratislavské rožky. Tie potom rozvážali do štyroch malých obchodíkov na sídliskách v Petržalke.

Bol živnostníkom viac ako sedem rokov. Piekol a popri tom robil mzdy a účtovníctvo. Prežil vysoké daňové zaťaženie, neustále zmeny v zákonoch a odvody, ktoré zruinovali mnohých jemu podobných. Prežil, no teraz to už bolo neúnosné.

Začalo sa to asi pred rokom, keď akútne potreboval peniaze na zaplatenie dlžôb, ktoré sa nakopili. Chcel sa vyhnúť úrokom z omeškania, a preto sa rozhodol požičať si. Banka odmietla, vraj nie je pravdepodobné, že by pôžičku dokázal splatiť. Banka sa hovno rozumie živnostníkom, pomyslel si. Na radu kamaráta sa vybral za podnikateľom, ktorý pomôže, keď človek potrebuje. Požičal si a podnikateľov účtovník mu vystavil splátkový kalendár. Vlado sa rozhodol splatiť celú pôžičku, hneď ako to bude možné. Prišla zima, čas plný sladkostí a obžerstva. Vlado zarobil a dlh splatil o pol druha roka skôr, než boli dohodnutí.

To však nemal robiť. Z podnikateľa sa vykľul mafián a z jeho účtovníka úžerník. Za predčasné splatenie zaplatil pokutu, ktorá sa rovnala úroku za dva roky splácania. Čert to ber, pomyslel si Vlado, aspoň to mám z krku. Lenže nemal. Mafián si uvedomil, že sa Vladovi darí, a tak Vlada prinútil platiť za ochranu. Prinútili ho krádežou, telefonátmi v noci a fyzickým napadnutím. A tak začal pracovať nielen na seba, ale aj na výpalníkov.

Pred štyrmi mesiacmi sa však pred pekárňou začali grupovať feťáci. Z pôvodného sídla ich vyhnali stavbári. Neobývaný panelák sa rozhodli zbúrať a postaviť nový, multifunkčný objekt. Feťáci často obťažovali zamestnancov, keď prichádzali do roboty, nehovoriac o hluku a neporiadku, čo robili. Vlado sa rozhodol zavolať svojich ochrancov, keďže polícia nebola schopná uro- biť poriadok. Ochrancovia sa naňho vykašľali. Proti narkomanom sa mafii akosi nechcelo. Aj Vlado sa na nich vykašľal a prestal platiť. Povedal im, že zaplatí, až keď sa porátajú s feťákmi. Ibaže klásť podmienky mafii nikdy nie je rozumné riešenie. Teraz mal na krku veriteľov, mafiu a čoraz častejšie mu robili problémy narkomani. To však boli problémy len v práci a na ulici.

Pred tromi rokmi sa rozviedol. S manželkou to po pätnástich rokoch jednoducho nefungovalo. Tvrdila, že je doma, len keď spí, a ešte k tomu chrápe. No nerozviedli by ste sa?

Jeho reakcia bola jasná, prestal chodiť domov a našiel si milenku. Chrápal u nej. Bývala v paneláku oproti tomu, kde žil s manželkou. Dostal sa z dažďa pod odkvap. Milenka bola krajšia a menej ufrflaná ako bývalá. Z druhej strany mal pocit, že jej nestačí v posteli. Prvotná vášeň opadla a prejavil sa dvadsaťročný rozdiel. Všimla si to aj ona, a tak sa začala tá istá vlna podozrievania, akú zažil predtým. Tentoraz však neoprávnene. Vlado sa nevzdával. Veril, že keď toto ťažké obdobie pominie, bude mať čas... a chuť.

Odomkol zadný vchod do paneláka. Do nosa mu udrel pach moču, sračiek a zhoreniny. Radšej nezažal svetlo, nechcel vidieť ten bordel. Pristúpil k výťahu a privolal ho. Spoza dverí vedúcich ku schodisku začul šuchot a smrkanie. Keď dorazil výťah, ktosi tuberácky zakašľal. Rýchlo vošiel do veľkého priestoru výťahu a zavrel za sebou dvere. Pridržal ich, kým sa vonkajšie nezamkli a výťah nezačal stúpať. Posledný blikajúci neón osvetľoval posprejovaný a doškriabaný lak stien kabíny. Zakaždým našiel novú kresbu. Dnes to bol hákový kríž vyrytý hneď vedľa dverí.

Výťah zastal na siedmom poschodí. Vlado otvoril dvere kabíny a zatlačil do vonkajších. Odbočil doľava. Opäť zacítil smrad, aký bol v suteréne. Vytiahol kľúč, pripravený odomknúť. Za sebou začul tiché šuchnutie. Otočil hlavu, uvidel obrysy postavy. Chcel udrieť útočníka. Pri bruchu zacítil ostrú bolesť. Akoby ho na jedno miesto štiplo päť ovadov. To isté znova a zas. Vyrazilo mu to dych. Po šiestom štipnutí ich už nerátal. Uvedomil si, že každé ďalšie štipnutie bolí menej. Chytil útočníka za bundu, chcel ho odsotiť, no ten len ďalej štípal. Odrazu prestal, uhol sa pred Vladovou natiahnutou päsťou a utiekol po schodoch. Vlado sa zatackal, potkol o susedovu rohožku a spadol na zem. Bolesť pomaly opadávala. Mal pocit, že sa každú chvíľu bude môcť postaviť. Útočník ho dobodal, na rukách cítil vlastnú teplú krv. Do nôh sa mu zdanlivo vracala sila. Ešte sa zorientuje a zazvoní priateľke. Istotne ho čaká, zavolá pomoc a všetko bude v poriadku.

Ležal v úplnej tme a tichu na chodbe. Predstavoval si, ako sa všetko zmení. Ako prehodnotí svoje priority a bude sa svojej láske viac venovať. Zaslúži si to, bola mu oporou, keď sa manželstvo rúcalo. Vezme ju na dovolenku, pôjdu na blind do Chorvátska. Budú šťastní.

S týmito predstavami tíško zomrel.

*** „Čo máte urobiť ako prvé?“

„Ech... skontrolovať... skontrolovať svetlá, potom...“

„To by ste najprv museli naštartovať.“

„Aha, jasné... jasné...“ pokúsil sa naštartovať.

„Ja som vám nepovedal, že máte štartovať!“

„Tak potom...“

„Vzdávate to?“

„Áno... teda nie, veď... Pásy a zrkadlá!“ zvolal Peter po chvíli.

„Tak makajte, nie ste dnes jediný!“ zachrochtal nesympatický inštruktor.

„Jasné.“

Peter naštartoval, zaradil rýchlosť, no len čo sa dotkol plynu, motor sa vypol.

„Tak a znova. Nepúšťajte hneď spojku, pomaličky do toho bodu, veď viete.“

Peter to skúsil zas. A potom ešte raz. Na štvrtý raz pochopil, o akom bode inštruktor rozpráva. Auto sa s niekoľkými poskokmi rozbehlo.

„A teraz dvojka.“

Peter zaradil dvojku a pridal plyn. Aj tak ledva išli, no bolo to prvýkrát, čo sedel za volantom a auto sa nehýbalo iba v predstavách, ale naozaj. Bol nadšený.

„Odbočte doľava...“

Vľavo, vľavo... dočerta, kde je vľavo?

„To je druhá strana... asi by som vám nekázal vyliezť na chodník!“ jedoval sa inštruktor, krútiac volantom.

„Bolo mi to divné...“

„Vtipálek... tá, čo šla pred vami, si napísala na ruku, kde je vpravo a vľavo... skúste aj vy... teda ak viete, kde máte ruky... no pome... vidíte tie stromy?“

„Nie, nevidím...“ Bože, jasné, že vidím!

„Urobíte slalom... pekne na dvojke.“

„Ako rýchlo?“

„Tak, aby ste nejebol do obrubníkov.“

Po chvíli sa ozval znova: „Dobre, chcel som vidieť, či prekladáte ruky... teraz odbočte na cestu.“

„Na cestu?“

„Nie, na chodník. A blinker ste kde nechali?“

„Aha.“

Príjemnou štyridsiatkou prešli zo dva kilometre a vrátili sa naspäť k autoškole. Je zaujímavé, aký rešpekt vyvoláva značka autoškola. Väčšina vodičov sa takto označených áut bojí väčšmi než policajtov. Nikto si nedovolil Petra predbehnúť, aj keď šli o dvadsať kilometrov za hodinu pomalšie, než chceli. Radšej sa za ním vliekli ako sopeľ. Sem-tam niekto zatrúbil.

Peter Novák pred týždňom oslávil osemnásť rokov. Od mamy dostal parádne hodinky, od sestry Miše čierno-žlté adidasky a od druhej sestry Emy obrovskú švajčiarsku čokoládu, ktorú kúpila nedávno v Rakúsku. Najväčšmi ho však potešil darček od otca. Dostal vodičský kurz a prísľub, že ak nezabije žiadneho chodca a nespôsobí dopravný kolaps, nebude to jediný dar. Škoda len, že ho učil šoférovať otcov známy. Ten mu dozaista nabonzuje každý prúser, čo urobí.

*** „Kožak špehuje!“ zachichotala sa Simona.

„Ty si koza, pozri na Emu!“ pridala sa Nikola.

„Buďte ticho!“ uškŕňala sa Ema. Po tvári sa jej rozlievala červeň.

Všetky tri sa rozcvičovali pri zrkadlách, držiac sa drevenej tyče, natiahnutej od jednej strany miestnosti po druhú. Rovné, šľachovité nohy v bielych legínsach vedeli dať do takých uhlov, až človek žasol. Lukáš Osuský alias Kožak, ako ho baby prezývali, sedel s kamarátmi na múriku oproti tanečnej sále a nehybne ich sledoval. On mal sedemnásť, ony štrnásť. Istotne chápete, že vyholený čávo v koženej bunde s uhľovými očami a pohľadom Dona Juana neunikol ich pozornosti.

Kožené bundy sa vtedy nenosili. Reklama „a ste vo svojej koži“ na decká nezaberala. Lenže Kožakovi to ako jedinému svedčalo. Navyše, nikto si nedovolil robiť si z neho srandu.

„Myslíš, že pozerá na mňa?“ spýtala sa Ema neisto.

„Sorry, moja, je tu síce pätnásť sexi tiel... samozrejme, okrem lajbavej Katy... ale určite pozerá na to tvoje,“ ironizovala Nikola.

„Tak dík!“

„Chudera Kata,“ zahlásila Simona, no nezdalo sa, že by jej bolo moletnej Katky ľúto. Smiala sa na celé kolo.

„Počuj... urob nejakú figúru, či si to všimne!“

„Áno! Urob arabesku!“

„Nebláznite!“

„No tááák, nech vieš, na čom si!“ naliehala Simona.

„Nie!“

„Neblbni, nič za to nedáš!“

„... Ale urobte mi priestor.“

„Rozkaz, balerína!“

Simona s Nikolou sa posunuli tak, aby mala Ema pri zrkadle miesto. Ema pokrútila hlavou, no keď videla, ako sa baby tvária, uškrnula sa a pomaličky sa zdvihla na špičku ľavej nohy. Súčasne dozadu dvíhala pravú nohu, hlboko skláňala trup, ruky držiac blízko pŕs. Vystrela pravú špičku a dokončila figúru. Bolo to ako úklon na konci divadelného predstavenia, ibaže jedna noha trčala vysoko vo vzduchu. Ema urobila figúru pozdĺžne k zrkadlu, takže keď jemne pootočila hlavu, videla odraz cha- lanov sediacich na múriku.

Kožak sa usmial a uznanlivo kývol hlavou, ostatní vyli na mesiac a kopali nohami.

Keď videli reakciu chalanov, všetky tri sa šialene rozrehotali.

„Dievčatá,“ zaznelo od okna, „venujte sa rozcvičke!“ rozkázala učiteľka a zatiahla záves.

*** Bol májový podvečer. Pršalo. Kvapky dopadali na listy stromov a sviežu, pokosenú trávu. Občas zafúkal chladivý vietor. Už mesiac nepršalo. Májové horúčavy sa šplhali nad tridsať stupňov. Odvážni prevádzkovatelia kúpalísk otvorili pred tromi týždňami a tí, čo neverili, že počasie vydrží, otvorili len pred nie- koľkými dňami. A mali smolu. Dvojdňové dažde a mrholenie stiahli teploty na príjemných osemnásť až dvadsať stupňov.

Po uličke medzi náhrobnými kameňmi kráčal starší pán v montérkach a tlačil fúrik. Mnohí sa obzerali, keď počuli pravidelné vŕzganie kolesa fúrika. Upratovač znášal obsah košov na cintoríne k veľkému kontajneru. Zajtra prídu smetiari, musí to využiť. Tento týždeň mali šesť pohrebov, najviac od zimy.

Desaťročný chlapec sa utopil v ramene Dunaja, keď sa jašil s kamarátmi. Precenil svoje sily a pravdepodobne pre kŕč v nohe nedoplával na breh. Potápači ho našli zamotaného v riasach.

Dvaja, muž a dievča, boli obeťami násilného činu. Muža dobili na smrť, keď odmietol odovzdať päťsto korún z peňaženky, a dievča o dva dni nato za bieleho dňa zatiahli do lesa, znásilnili a zavraždili. Iba rodičia vedeli, v akom poradí.

Ďalší dvaja boli dôchodcovia. Obaja boli muži, obaja dostali mŕtvicu z horúčavy. Jeden mal šesťdesiatdeväť, druhý osemdesiattri.

Posledný z pochovávaných bol dvadsaťjedenročný chlapec. Išiel na motorke bez prilby, len v tričku, šortkách a sandáloch. Ale nestal sa darcom orgánov. Jednak nebolo čo darovať - zrazil ho kamión a navyše rodina mu nechcela vziať to posledné, čo zostalo v celku.

Pohrebníctvo je v hlavnom meste tvrdý biznis. Na pohrebné miesto si mnohí šetria celú starobu, nehovoriac o obrade. Človek by si pomyslel, že každému môže byť fuk, ako bude vyzerať truhla, miesto, pohreb. Aj tak je mŕtvy. Toto však nie je znak prepychu, ale solidarity. Starší nechcú byť na príťaž svojim rodinám. Lenže máloktorí pozostalí chcú, aby hroby blízkych vyzerali škaredé, lacné. Radšej priplatia. Či už z úcty, márnotratnosti, alebo výčitiek svedomia. Pohrebníctva s tým rátajú. Biznis je biznis.

Strapatý muž s fúrikom prešiel popri vysokej, chudej žene v lodičkách a bledohnedom plášti. Vyzerala udržiavaná, no vrásky okolo modrých očí mala veľmi výrazné.

Emília Nováková odhodila niekoľko vypálených kahancov a kyticu uschnutých kvetov do práve vymeneného igelitového vreca v koši. Pomaly sa nadýchla, nasávajúc osviežujúci letný vzduch. Zvrtla sa na opätku a vykročila.

„Babina!“ skríkla trojročná Dominika.

„To je super...“ odvetila Miša automaticky a ďalej ometala hrob. Bol z čierneho mramoru, náhrobok pripomínal list. Bol to pekný hrob. Krajší než okolité.

Zlatým písmom doň bolo vyryté meno Dominika Nováková, pod ním +13. 2. 1973 -  22. 1. 1997 a naspodku náhrobku, napoly prikryté kvetinami, stálo: Milovaná dcéra, sestra a mama. Odpočívaj v pokoji.

„A je to... Ten vietor sem navial kopu svinstva,“ vyhlásila Miša, podopierajúc si rukami boky. Mama neodpovedala. Prežehnala sa a ticho hľadela na nápis. Miša odložila metličku a zápalky do igelitky, chytila za ruku Dominiku, prikázala jej, aby mlčala, a takisto sa prežehnala. Od birmovky sa nemodlila ani nechodila do kostola. Nikto z rodiny nechodil do kostola. Okrem starkých. Pred tromi rokmi začala chodiť mama, po Dominikinej smrti sa pridala Miša. Zdalo sa jej to správne a normálne. Iba si musela zopakovať texty modlitieb.

Dominiku zabil jej manžel, otec malej Dominiky. Potom spáchal samovraždu.

„Choďte pomaly k autu, ja sa ešte niekde zastavím,“ povedala Emília do ticha. Miša na ňu pozrela, v očiach sa jej zablysla zvedavosť, no hneď sa pobrala svojou cestou. Kráčala pomaly. Jednak preto, lebo na cintoríne sa nebehá, a aj preto, lebo malá Dominika robila malé kroky. Michaela Nováková si zvykla na úlohu náhradnej matky. Prebaľovanie, kŕmenie, vstávanie v noci, vstávanie zavčas rána, návštevy lekárov, návštevy príbuzných, opäť kŕmenie, prebaľovanie. Iba poradie a intenzita týchto úkonov sa menili. Bolo to vždy to isté. Každý deň, týždeň, rok. Z nezávislej a samostatnej ženy sa stala ustráchaná a podľa vlastného úsudku neatraktívna matka. Milovala Dominiku, zbožňovala jej malé rúčky, pohľad belasých očí, úsmev, smiech. Užívala si každú sekundu jej detstva, lebo vedela, že sú to jedinečné okamihy.

Lenže zavše, keď bola sama, malá spala a nikto ju neotravoval, premýšľala, aké by to bolo, keby sestra žila. Keby sa o Domču starala jej skutočná mama. Miša by bola úžasná teta, možno krstná, ale slobodná, nezmenená.

Blížili sa k hlavnému východu. Najprv chcela mamu počkať v aute, ale zastala, zdvihla Dominiku na ruky, dala jej pusu a pobrala sa naspäť. Bolo to skôr z trucu než zo zvedavosti, ktorá ju ovládala v minulosti. Ešte vždy je to ona. Zvedavá, tvrdohlavá Miša. Aj keď má na rukách túto krásavicu.

Prechádzala úzkymi uličkami medzi hrobmi a hľadala matku. Cintorín však bol koncipovaný ako park s mnohými stromami a kríkmi. Výborné miesto pre mŕtvych, no pre živých ho- tové bludisko.

Našla ju po piatich minútach. Stála pri hranatom sivom náhrobnom kameni. Vyzeral ako nový.

František Kollár 1949 - 1997

Pokoj Tvojej duši.

Bol to hrob učiteľa matematiky a fyziky. Zomrel, keď sa pred tromi rokmi pokúsil pomôcť Petrovi. Chlapca zachránil, no sám prišiel o život.

„Poznala si ho?“ opýtala sa Miša. Matka sa ani nepohla.

„Trochu.“

„Odkiaľ?“

„Čože?“ šepla.

„Odkiaľ ste sa poznali?“

„Zo školy.“

„Zo základky?“ opýtala sa Miša. To by vysvetľovalo, prečo sa poznali trochu. Ani ona si nepamätala spolužiakov zo základnej školy. Aspoň nie všetkých.

„Nie... Z výšky.“

„Ty si chodila na vysokú?“

„Chvíľu.“

„Prečo o tom neviem?“

„Nedoštudovala som... čakala som teba.“

„Takže kvôli mne?“

„Ale no tak!“ zahriakla ju mama, „aj tak by som to nezvládla.“

„A čo si študovala?“

„Pedagogiku...“

No jasné, pomyslela si Miša, veď stoja nad hrobom učiteľa. Učil Petra, Dominiku a rok aj ju. Bolo to dávno...

„Tiež matika a fyzika?“

„Nie, slovenčina a telesná.“

„Telesná?“

„Ja viem, čudná kombinácia, ale tak to vtedy bolo.“

„To vysvetľuje tvoju atletickú postavu aj po štyroch deťoch.“

„Ďakujem,“ matke sa na tvári mihol úsmev. Nespúšťala oči z náhrobného kameňa.

„Mami?“ ozvala sa Dominika. Miša aj Emília sa obzreli. Emília sa smutne usmiala a pozrela na náhrobok. Aj ju kedysi dievčatko menom Dominika volalo mama.

„Čo je toto?“ Dominika ukázala na zelenožltú húsenicu, plaziacu sa po náhrobku. Asi spadla zo stromu.

„To je húsenica.“

„Úúúú!“ Nevedno, či vyjadrila odpor k zelenožltým húseniciam, alebo prekvapenie zo získanej informácie.

„Moja, odhodíš toto do smetného koša? Je tamto.“

„Áno, áno, áno, babina!“ odvetila Dominika nadšene a chytila vypálený kahanec.

„Kedy jej to povieš?“ spýtala sa Emília dcéry, keď Dominika bežala k smetiaku.

„Čo?“

„Že nie si jej mama.“

„Keď na to bude pripravená.“

„A nie je? Je vo veku plnom otázok. Čo ak sa ťa spýta, k čiemu hrobu chodíte každý mesiac?“

„Už sa ma to spýtala... Povedala som jej pravdu, že je to moja sestra.“

„Vieš, že to nie je úplná pravda.“

„Viem... a viem, že jej to určite poviem. Ale teraz by to nepochopila...“

„A kedy?“

„Neviem... keď bude staršia.“

*** Stmievalo sa. Vďaka oblakom, z ktorých sa len pred chvíľou prestali valiť kvapky, bolo tmavšie než inokedy. Slnku sa vydaril aspoň jeden úspešný ťah - zore sa červenali. Peter stál na zastávke a čakal Lenku. Ako vždy, meškala.

Chodili spolu vyše troch rokov. Lenka sa presťahovala z vidieka do Bratislavy. Bola tretiačka na strednej škole. Študovala polygrafiu. Výhodou tej školy bol vlastný internát. Na rozdiel od iných cezpoľných študentov prakticky celý týždeň nemusela vyjsť zo školy.

Za tri roky sa zmenila. Ale nie povahou. Vyrástla a schudla. Vďaka tomu mala výraznejšie oči, no drsnejší pohľad. Výzor konečne ladil s jej povahou. Bola sexi plavovlasá ironická dračica. Vždy perfektne oblečená, rada utrácala za značkové veci a kozmetiku. Babrať sa s vlasmi ju nebavilo. Pred zrkadlom trávila hodiny, no vlasy vždy skončili v konskom chvoste. Aspoň účes a drzosť boli také, ako keď sa zoznámili.

„Čau, ako bolo? Alebo sa mám skôr opýtať, koľkých si zabil?“ opýtala sa Lenka.

„Zatiaľ mi nikto nepadol za obeť,“ usmial sa Peťo.

„Boli ste len na parkovisku, čo? Chudáčik, trafil si aspoň strom?“

„Čo si... pustil ma do ulíc... sranda... ty vieš takto z fleku, ktorá je ľavá a ktorá pravá?“

„Čo, strana?“

„No, politická.“

„Vtipný... Jasné, že viem... toto je pravá a toto ľavá,“ ukázala presne naopak a zaškúlila. Peter sa zasmial. „Takže som ťa predsa niečomu naučila.“

„Čomu?“

„Veď si bol vtipný.“

„Nie náhodou ty?“

„Ani náhodou... naučila som ťa irónii, chlapče!“

„Vôbec, ja som ironický, sarkastický a celkovo vtipný už od praveku.“

„Hlavne sebakritický... Pusu kto dostane?“

„Akási Lena.“

„Vieš, že som celkom náhodou aj ja Lena?“

„Tak to budeš asi ty.“ Vtlačil jej pusu na úzke pery. „Ako dopadla reportáž?“

„Nijako,“ odvetila Lenka, „ten trt sa nechce vyjadriť. Vraj sa vyjadrí, až keď prídu ozajstní novinári... Hajzel.“

„Amatér... práve teraz sa mohol vyjadriť, vyzeral by ľudsky. Teraz je len tupý koň.“

„Neva... zbúcham niečo na kolene... ako vždy.“

„Teba čaká bulvár, vieš o tom?“

„Ako keby sa inde nevymýšľalo.“

„A vymýšľa?“

„No jasné... veď iba včera...“

„Niééé... nechcem prednášku... nechaj si na prijímačky.“

„Okej.“

„Už to ide.“

Stáli na tmavej zastávke na Račianskom mýte. Osvetľovali ich iba svetlá z lámp na opačnej strane ulice a reflektory áut za zábradlím. Z mesta sa blížila električka číslo päť.

„Ideš so mnou?“

„Áno, Miša ma bude čakať pri internáte.“

„Sa máš,“ povzdychla si Lenka, nastupujúc do električky.

„Prečo?“ spýtal sa Peter, hneď ako si našli miesto.

„Lebo budeš spať doma.“

„Ale no... máš najkrajší internát v Bratislave.“

„To neznamená, že sa mi tam páči.“

„Veď hej... ale má to aj pozitíva.“

„Aké?“

„Slobodáááá! Vieš, čo by som dal za voľný pohyb po meste, keď sa mi zachce?“

„Mamička stráži, čo?“

„Veru, stráži... Teba nemá kto! To je super!“

„Máme vychošky a večierku... to predsa vieš.“

„Viem, ale viem aj to, že nie sú extra prísne... Aspoň nie na teba.“

„Treba si ich získať,“ usmiala sa.

O desať minút vystúpili a pobrali sa k internátu. Pred ním stálo Mišino auto, takže sa rozlúčili za rohom. Potom pribehli k autu, Lenka sa letmo pozdravila s Peťovou mamou a Mišou. Dominika spala, takže si ju Lenka nevšimla, zato si všimla červenkastý fľak na Petrovom líci. Tiahol sa od úst. Na diaľku mu naznačila, že tam niečo má. Peter si zotrel rúž a nastúpil do auta.

*** V budove zhasli posledné svetlá. Svietili na prízemí, v sídle súkromnej bezpečnostnej služby. Iba na vrátnici zostali dvaja strážnici. Úctivo pozdravili svojho šéfa Igora Morvaya. Odchádzal posledný. Prešiel niekoľko metrov, nasadol do čierneho Mercedesu radu E a vyrazil na cestu domov. Šiel svižne, rýchlejšie, než dovoľujú predpisy. Cítil vlastnú moc a doma ho čakala manželka s osemročným synom. Nebál sa policajných hlia- dok či vozovky mokrej od dažďa. Vyšiel z mesta a ani nie po dvoch minútach preletel popri ceduli s menom prvej dediny. Spomalil, pred ním bola ostrá zákruta. Hneď za ňou musel zastať. Z vedľajšej cesty vyšiel traktor. Šinul sa veľmi pomaly. Kopa drevených dosák na korbe bola poukladaná tak nešťastne, že vyčnievala na druhú stranu vozovky. Igor nemohol predbiehať.

Ešteže traktor na prvej križovatke v dedine spomalil, vyhodil blinker a zabáčal doľava. Igor sa tešil, neznášal pomalé vozidlá na ceste. Posledné trčiace laty uhli a Igor dupol na plyn.

Sotva si všimol niekoľko tmavých siluet stojacich popri ceste a zacítil ostrú bolesť. Inštinktívne zošliapol plynový pedál až na podlahu. Nedokázal krútiť volantom. Vletel do jarku a potom do múrika. Motor zavrčal a stíchol. Do úst sa mu vliala krv. V ľavom spätnom zrkadle postrehol, že k nemu pribehli dvaja muži, aby dokončili dielo. O pár sekúnd bol Igor Morvay mŕtvy. Mercedes prevŕtalo sedemdesiatdva nábojov vypálených zo samopalov Uzi. Z toho štyridsaťosem skončilo v Igorovom tele.

Bolo dvadsaťdva hodín štyri minúty.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1 - 8

1| Deň ako každý iný

9 - 11