Daniel Lowly

Tajomný kód templárov

2013

Ukážka z elektronickej knihy

Tajomný kód templárov napísal © Daniel Lowly, MMXIII; Obálka: © Druska Books, MMXIII; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books. Jazyková korekcia: © Monika Zbínová, MMXIII.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-89646-20-3

Najvražednejšou túžbou je túžba po peniazoch… (Eduard Fiker)

Venované dcére Laure

Poďakovanie

Hlboké poďakovanie patrí najmilovanejším môjmu srdcu - mojej drahej polovičke a našim deťom za ich trpezlivosť v čase, keď vznikala táto kniha. Som im nesmierne vďačný za ich pochopenie a podporu.

Veľké ĎAKUJEM patrí Monike Zbínovej, ktorá držala patronát a ochrannú ruku nad týmto dielom. Kniha vznikla vďaka jej profesionálneho prístupu, pomoci a priateľským radám a ona sama stála pri jej zrode od počiatku až dokonca.

Ďakujem Ľudmile Kuchárovej za jazykovú korektúru.

Petrovi Druskovi – skvelému manažérovi a môjmu vydavateľovi zároveň.

Ďakujem všetkým vám, ktorí ste mi pomáhali akýmkoľvek spôsobom. Nesmierne si to vážim.

V neposlednom rade patrí moja obrovská vďaka všetkým vám, čitateľom. Túto knihu som písal len pre vás.

ĎAKUJEM

Zašifrovaný symbol

Šesťdesiate roky dvadsiateho storočia boli z hľadiska novodobej histórie dôležitým prelomovým obdobím. Po devätnástich rokoch od ukončenia 2. svetovej vojny sa svet pomaly spamätával z jej následkov.

Mnohí kvôli vojne prišli o všetko.

Iní na nej zbohatli a mnohonásobne zveľadili svoj majetok. Zneužívali silu peňazí a na úkor svojho politického, respektíve sociálneho postavenia, boli schopní urobiť čokoľvek, aby získali aj za cenu obetí tie najnádhernejšie a z hľadiska histórie tak veľmi cenné archeologické nálezy.

Stalo sa totiž módou, či akousi prestížou medzi mocnými a vplyvnými ľuďmi zriaďovať si súkromné zbierky nálezov z dôb minulých. Poniektorí neváhali podplácať hrdlorezov či vykrádačov hrobiek a teda urobiť čokoľvek, len aby sa zmocnili toho, čo si zaumienia.

Až raz…

Fakty

Templári, rytiersky rád - Pauperes commitiones Christi templique Salomonici (rád chudobných rytierov Krista a šalamúnovho chrámu), založení mníchom Hugom de Payns v roku 1118. Ich poslaním bolo chrániť západných pútnikov smerujúcich do Jeruzalema. Ušetrenie od daní, cla a desiatkov malo za následok, že sa časom stali najbohatšou inštitúciou. Už v trinástom storočí spravovali vyše deväť tisíc usadlostí, pevností, hradov a palácov. Kráľom Filipom IV., hnaným závisťou, však boli nepravdivo usvedčení z kacírstva, čo malo za následok ich väznenie, mučenie a trestanie smrťou.

22. 03. 1312 pápež Klement V. rád definitívne rozpúšťa. Posledný veľmajster rádu, Jakub de Molay, bol o dva roky neskôr v roku 1314 v procese pred Notre-Dame v Paríži usvedčený, odsúdený a na ostrove IIz-des-Javiaux na rieke Siene v centre Paríža upálený, čím templársky rád definitívne skončil svoju aktívnu činnosť.

Pozostatky templárskej usadlosti – Castillo de Cornatel, nachádzajúce sa na Pyrenejskom polostrove v oblasti El Bierzo v provincii León, španielsko.

Hradné opevnenie rádu templárov - Crac des Chevaliers. Poloha: dôležitá „križovatka“ nachádzajúca sa v oblasti medzi Antiochiou a Tripolisom, Sýria.

Kráľovské pohrebisko v Gíze, nachádzajúce sa v oblasti severnej Afriky, Egypt.

Prológ

Nato Boh povedal: „Urobme človeka na náš obraz a podľa našej podoby! Nech vládne nad rybami mora i nad vtáctvom neba, i nad dobytkom a divou zverou a nad všetkými plazmi, čo sa plazia po zemi!“

A stvoril Boh človeka na svoj obraz, na Boží obraz ho stvoril, muža a ženu ich stvoril.

Kniha Genezis 1, 26-27

Vskutku, fantastický zámer, v ktorom sa odráža úžasná genialita Božského princípu. človek sa stal korunou tvorstva a, akoby to nestačilo, popri tom množstve talentov a darov získal azda ten najnádhernejší – slobodnú vôľu. Existuje vari ešte niečo cennejšie?

Nie, isteže nie je mojím zámerom oháňať sa teológiou ani filozofovať nad tým, kto stál pri našom zrode.

V žiadnom prípade nechcem vtláčať do myslí tých, ktorí čítajú tieto riadky, to, v čo alebo v Koho verím ja. Nie, to naozaj nechcem. Práve naopak…

To, čo skutočne chcem, je poukázať na to, že nech už to bol ktokoľvek, a ľudia ho nazvali Bohom, respektíve Dokonalým absolútnom, alebo čokoľvek iné vo vesmíre, azda takzvaný Veľký tresk – Big Bang, ktorý bol spúšťacím mechanizmom zrodu života či prvej bunky, jedno je isté…

Dokonalý zámer bol narušený!

Kto- alebo čokoľvek teda stálo za myšlienkou vdýchnuť človeku život a dať zmysel jeho existencii – jedno sa mu uprieť nedá…

Ten Niekto alebo to niečo sa stretlo s nepochopením.

Zrazu sa zo súzvuku harmónie, z dokonalého akordu medzi človekom a okolitým svetom stal akýsi neznámy, ba dokonca falošný pazvuk.

Dobro stretlo svoju protiváhu v sile zla.

Láska bola čoraz viac tienená nenávisťou, dobroprajnosť závisťou či spolupatričnosť egoizmom.

Medziľudské vzťahy ochladli. Srdcia skameneli. Začal boj o moc a postavenie.

človek – koruna tvorstva – sa zahľadel do krivého zrkadla a tomuto odrazu uveril. Stal sa z neho nenažranec, v snahe získať čo najviac.

človek si našiel priateľa v lakomstve, objíma a miluje sa s pýchou, sadá si k jednému stolu s hnevom.

Prešli však veky, tisícročia, no v podstate sa nič nezmenilo. ľudia aj naďalej za niečím bažia, drancujú, ničia, vraždia a zabíjajú. Neustále sa rodia a prichádzajú takí, ktorí opäť iba túžia ovládať a manipulovať tých druhých. Stále hľadajú nové spôsoby, ako získať niečo, čo im zaručí absolútnu kontrolu a vládu nad svetom.

Ako nás má ale ten Niekto alebo to niečo, čo spôsobilo, že v našich hrudiach bijú srdcia, stvorené predovšetkým pre lásku, a že v našich žilách koluje životodarná krv, ešte presvedčiť, že sme len pútnikmi, ktorí iba prechádzajú…?

Ako ešte nás má ten Niekto alebo to niečo, čo spôsobilo, že za každý pohyb svalom máme byť vďační jedine a len Vyššiemu princípu, presvedčiť, že my ľudia sme len stvorením, bez akéhokoľvek nároku na trón Tvorcu?

Aký iný dôkaz ešte potrebujeme?

Hrôza čo len pomyslieť…

1. časť

Stredná Amerika

1. kapitola

Mexiko, polostrov Yucatán

Hora bohov, október 1964

Lužnou časťou dažďového pralesa ešte za šera brázdili rieku tri člny, poháňané nie príliš výkonnými motormi. Plavili sa pomedzi machom obrastené stromy, zatopené jeden a pol metrom kalnej vody.

V plavidlách, ktorých boky boli obmývané rozhŕňajúcimi sa zelenými riasami, bolo badať tmavé siluety troch sediacich mužov. V každom z nich muž sediaci na prove svietil pred seba malým reflektorom. Nachádzajúci sa v strede pevne držal v rukách zbraň, tretí riadil kormidlo na motore.

Plavba bola o to náročnejšia, o čo hlbšie mizli v útrobách pralesa a tratili sa neustále v čoraz hustejšej vegetácii. Samotnú viditeľnosť sťažovali aj vlahou nasiaknuté listy prevísajúcich tropických stromov, skláňajúcich sa až k hladine, ako aj spleť husto visiacich lián.

Kalná rieka tmavozelenkastej farby svojím výzorom a pachom pripomínala močiar. Na jej hladine bolo badať množstvo vlniacich sa jedovatých hadov všemožných farieb, dosahujúcich veľkosť aj niečo vyše troch metrov. Prudké šplechnutia vody sem-tam naokolo boli tiež dôkazom prítomnosti krvilačných predátorov. Krokodílov.

Nad hladinou sa vznášal jemný opar hmly spolu s neskutočným rojom otravného hmyzu. Rodrigéz, muž ovládajúci kormidlo posledného z trojice člnov, zámerne zaostal dobrých desať metrov pozadu. Hlásil potichu niečo do rádiotelefónu. Po náročnej a nebezpečnej plavbe konečne dorazili k bahnitému okraju. Jeden po druhom zoskakovali z člnov. V bahne, preplnenom množstvom lariev a všemožnej hávede, sa borili takmer do polovice lýtok. Jedným spomedzi nich bol muž v kovbojskom klobúku, s koženou vestou na košeli. Cez rameno mal prevesenú kapsu a v tuľajke za chrbtom vloženú brokovnicu. V ľavej ruke držal mapu, pravou k nej priložil kompas. Na okamih zodvihol hlavu. Zahľadel sa na stúpajúci terén, ktorý mal v úmysle zdolať spolu so svojím sprievodom.

V tom ISTOMistom čase sa lúkou z opačnej strany hustého lesného porastu blížil konvoj štyroch džípov. Uháňali v rade za sebou, zhruba v päťmetrovom rozstupe. šikmým svahom lúky sa autá doslova zahryzávali do terénu a vyhadzovali spod kolies veľké kusy hliny a chumáče vytrhnutej trávy. Kolesá vďaka pérovaniu náprav kopírovali svah takmer dokonale.

Za volantom prvého z džípov sedel muž menom Kruger. Jednou rukou riadil, v druhej držal vysielačku. škodoradostne sa usmieval popod nos. Pozrel bokom na muža sediaceho vedľa neho a prikývol hlavou. Kruger bol pravou rukou miliardára Hermana Schmidta. Jeho osobný bodyguard, vyše dvojmetrový, stoštyridsať kilogramov vážiaci chlap s hrubou šijou, mohutnými bicepsami a širokými ramenami. Na pravej strane líca mal jazvu od oka až k brade, ostrihaný na temene na ježka s vyholenými bokmi. Drsným vzhľadom a prísnym pohľadom pôsobil dojmom neustále nahnevaného človeka.

Autá veľkou rýchlosťou vnikli do pralesa. Po krkolomnej jazde zrazu džípy prudko zabrzdili pod malým bralom. Cesta, ak je možné ju vôbec takto nazvať, už nepokračovala. Snáď v minulosti zrejme ešte viedla ďalej, no v tejto chvíli hustý porast signalizoval jednoznačne – konečná.

Začínalo svitať.

Z džípov vystupovala skupina žoldnierov. Na ich čele stál neznámy muž v nablýskaných čižmách, s pozlátenou prackou na opasku. Vybral z vrecka zlaté retiazkové hodinky značky Tissot. Chvíľu sa na ne díval a vzápätí ich opäť schoval.

žoldnieri sa v rade za sebou predierali hustým porastom smerom nahor, do kopca, nachádzajúceho sa priamo pred nimi. V plnej zbroji, oháňajúc sa mačetami, si razili cestu priamo k vrcholu hory.

Medzitým muži, predierajúci sa porastom a papradím, stúpali terénom k rovnakému vrcholu, avšak z opačnej strany. Z korún stromov bolo počuť neutíchajúci vreskot opíc, ktorým dávali jednoznačne najavo svoju nespokojnosť nad prítomnosťou cudzích votrelcov na ich území.

Muž vo veste rukou odhrnul široký palmový list. Uprel zrak na rovinu, ktorá bola pokrytá starou a počasím zvetranou dlažbou.

Bol to doktor Eduard Mareš, štyridsiatnik v skvelej kondícii, medzi priateľmi známy skôr pod prezývkou Edy. Bol mierne opálený, s neoholeným strniskom na tvári, štíhlej, no dobre stavanej postavy. Typ dobrodruha a nadšenca archeologických nálezov. Z výrazu jeho tváre sa v tejto chvíli dal vyčítať úžas nad tým, čo videl pred sebou. Oči mu žiarili šťastím a napoly pootvorené ústa prezrádzali, že sa na krásu okolo seba nevedel vynadívať. Cítil úžasný rešpekt a zároveň nepredstaviteľné vnútorné šťastie, že našiel to, čo roky hľadal.

Kamenná dlažba, na ktorej stál spolu so svojím sprievodom, bola viditeľne poznačená vekmi. Rozprestierala sa celým vrcholom hory, teda šlo o akúsi rovinu, dvadsať metrov dlhú a minimálne desať metrov širokú, dookola obrastenú hustým porastom lesa.

Edy vytiahol z vnútorného vrecka koženej vesty starý, zažltnutý, po okrajoch už otrhaný list papiera. Bol na ňom pravdepodobne najlepšie uchovaný nákres námestia s Mesačným chrámom v čase jeho najväčšej slávy. V nákrese sa dalo pred chrámom rozoznať námestie, vytvorené z precízne vyleštených kameňov. Vysoký kamenný chrám mal širokú základňu, zužujúcu sa smerom nahor. Pripomínal malú pyramídu, na prvý pohľad typickú pre staviteľov mayskej civilizácie. Držiac tento obrázok v rukách, svoj pohľad upieral pred seba, kde tento Mesačný chrám stál. Jeho podoba s nákresom bola viac než istá. Chrám bol zo strán zarastený lesným porastom a jeho kamenné múry boli pokryté lianami. Edy neustále hľadel do nákresu a pred seba na chrám, stojaci pred ním. Ruku si preložil cez ústa a, hladiac si prstami bradu, nevychádzal z údivu. Muži, ktorí ho sprevádzali, stáli tesne za ním, tiež v nemom úžase. Zhlboka sa nadýchol a pomaly vykročil vpred. V duchu veril, že to, čo sa podľa legendy nachádza v chráme, ešte nikto pred ním neobjavil. Ten zvláštny, hrejivý pocit, ktorý Edy cítil pri srdci, to vnútorné šťastie či radosť, ktorá bola pre celé jeho bytie azda tým najväčším zadosťučinením za tie roky strávené hľadaním, zrazu prerušil výstrel. Edy sa strhol a zastavil sa. Od korienkov vlasov až po prsty na nohách prebehli jeho telom zimomriavky ako elektrina. Z jeho tváre sa dalo vyčítať obrovské prekvapenie a sklamanie zároveň. Pevne zaťal zuby. S prísnym pohľadom a pocitom zrady sa pomaly otáčal k mužom, ktorých si najal kvôli sprevádzaniu a vlastnej ochrane zároveň. Rodrigéz, jeden zo sprievodcov, držal nad hlavou pištoľ na svetlice. Edy zodvihol hlavu a očami sledoval už klesajúcu, na červeno žiariacu svetlicu.

„Lo qué hace… čo robíš? Zbláznil si sa?“ reagoval zmätene Edy, pričom už hľadel Rodrigézovi priamo do očí.

„Negocios, doktor, negocios ordinarios, len biznis, doktorko, obyčajný biznis!“ s úškrnom poznamenal Rodrigéz.

Edy pochopil. Zradili ho. Podlo a zbabelo ho zapredali. V jedinej chvíli zničili všetko, čomu venoval toľko času.

„Ty špina! Ako si len mohol?“ neskrýval Edy sklamanie a vykročil smerom k Rodrigézovi. Vtom však aj ostatní namierili na neho svoje zbrane.

„To by som nerobil…“ ironicky odvrkol Rodrigéz.

Edy sa zastavil. Nervózne si zahryzol do spodnej pery. V priebehu sekundy si všetkých premeral očami.

„No tak, ruky pekne nad hlavu! Nech na ne pekne vidím! Ahora, hneď!“ pokračoval Rodrigéz. „A tú hračku, čo máte za chrbtom, zahoďte… varujem vás, žiadne prudké pohyby!“

Edy sa namrzene zasmial. Rukou vybral z tuľajky upravenú brokovnicu a snažil sa zohnúť, aby ju položil na zem pred seba.

„Myslíte, že som idiot?“ zakričal Rodrigéz. „Zahoďte ju!“

Edy naposledy pozrel na svoju zbraň. Bol to fakt nádherný kúsok, vyrobený na mieru. Nemal však na výber. Zahnal sa a brokovnicu zahodil ponad časť kamenného námestia priamo do hustého krovia. Následne roztiahol dlane a zodvihol ruky.

Z bočnej strany kamenného námestia bolo počuť praskajúce konáre a suché lístie pod topánkami blížiacich sa žoldnierov, predierajúcich sa hustým porastom.

Edy sa pomaly, no zvedavo otáčal a bokom zazeral, kto sa ukáže spod otriasajúcich sa palmových listov a kríkov na námestí pred chrámom.

Zrazu v plnej zbroji vykročil z hustého porastu Kruger, hneď za ním muž s pozlátenou prackou na opasku – miliardár Herman Schmidt – a ďalších sedem žoldnierov so samopalmi v rukách, ktorí ihneď obstúpili Edyho.

Rodrigéz sa s pištoľou na svetlice v ruke škodoradostne pousmial.

Herman Schmidt bol uhladeným mužom štíhlej postavy. Zrelý päťdesiatnik. Bolo vidieť, že si dáva záležať na svojom zovňajšku. Pod smiešne vytvarovaným klobúkom bolo vidieť nagélované vlasy, tvár mal hladko oholenú. Aj keď to bol človek s pochybnou nacistickou minulosťou, navonok pôsobil ako pravý gentleman s dokonalými spôsobmi.

„Hmm, roky štúdia a hľadania sú fuč! Boli zbytočné…“ Schmidt sa pousmial a pokračoval: „Pre vás, samozrejme.“

Kruger, stojac tesne vedľa Schmidta, si prísnym pohľadom premeriaval Edyho.

Edy sa znova opovrhujúco zasmial. „špehujete rád ľudí?“ opýtal sa, pričom všetkých prebodával pohľadom.

Kruger sa zatváril nenávistne a urazene. Chcel vykročiť smerom k Edymu, no Schmidt mu v tej chvíli bránil v prechode rukou, pričom poznamenal: „Hans, pokoj, ešte budeš mať možnosť.“

Kruger od nervov fučal ako býk. Bolo viac než isté, že by Edyho najradšej pretrhol prinajmenej na dve polovice.

„Volám sa Schmidt… Herman Schmidt. Som obchodník. Vy ste doktor Eduard Mareš, ak sa nepletiem, alebo Edy? Smiem vám tak hovoriť? Sám zástupca riaditeľa Pražského archeologického múzea. To ste od domova poriadne ďaleko…“

Edy, hľadiac Schmidtovi do očí s hlavou naklonenou mierne vľavo, si bez slova odpľul.

„Viete, Edy,“ pokračoval Schmidt, tváriac sa, že si Edyho pľuvanec nevšimol, „prečo sa trápiť štúdiom a hľadaním, keď to za vás urobia iní. Napríklad ako vy teraz. Stačí mať hromadu peňazí a kúpite si všetko, aj ľudí, ktorí po celú tú dobu stáli vo vašom tieni a sledovali každý váš krok. Ako však vravím, som obchodník, nie archeológ. Takže akási historická hodnota artefaktov ma vôbec nezaujíma. Na ňu ja zvysoka seriem. Mňa zaujíma iba to, ako to najvýhodnejšie predať na čiernom trhu, a je mi u riti komu… Chápete? Hlavne za čo najviac peňazí. To je moja filozofia. Keď máte peniaze, Edy, máte moc. Je mi jedno, koľko ľudí by malo kvôli tomu skapať, pretože v týchto artefaktoch, starých stovky či snáď tisíce rokov, je obrovská príležitosť opäť rozprávkovo hrabať. Viete vy vôbec, koľko je vo svete šialencov a fanatikov, ktorí sú za ne ochotní platiť milióny? Milióny!“

Edy vzkypel hnevom. „Ty bastard! Vyser si oko!“ zasyčal.

Schmidt sa už urazene pousmial na polovicu úst. „čo vravíte, nie je od vás pekné.“ Pozrel bokom na Krugera.

Ten hneď vykročil smerom k Edymu. Pažbou samopalu, ktorý držal v rukách, mu vrazil priamo do tváre.

Edy padol na zem. Zo spodnej pery sa mu spustil pramienok krvi.

Všetci naokolo sa rozosmiali a zabávali sa na tom.

Schmidt zvážnel. Zodvihol zrak z Edyho, ležiaceho na zemi, a pozrel na Rodrigéza. „Amigo! Vám som, samozrejme, zaviazaný za udanie presných súradníc a pozície. čo tak odmena?“

Rodrigéz sa usmieval od ucha k uchu. Prikývol a vykročil smerom k Schmidtovi. Prechádzajúc okolo Edyho, ležiaceho na zemi, zastal a znova sa nahlas rozosmial.

„Robíš veľkú chybu, “ varoval ho Edy.

„Viete, sú ľudia, ktorí sú ochotní zaplatiť za moje služby viac než vy. Comprendi, amigo?“

Rodrigéz predstúpil pred Schmidta, ktorý si vtom siahol rukou pod drahú loveckú bundu. V domnienke, že Schmidt siahol po obálke s peniazmi, nastavil dlaň.

Kruger sa v tej chvíli postavil za Rodrigéza odzadu. ľavou rukou mu prekryl ústa a pravou ho nožom dvakrát bodol do chrbta.

Rodrigéz zoči-voči Schmidtovi vypleštil od bolesti oči, pričom zbadal, že namiesto očakávanej peňažnej odmeny si Schmidt spod bundy vybral cigaru.

Jeden z jeho posluhovačov hneď priskočil, aby mu ju pripálil.

Schmidt vtiahol do seba dym a vyfúkol ho Rodrigézovi priamo do tváre.

Rodrigézovo telo znehybnelo.

Kruger mu až teraz zložil dlaň z úst a jeho mŕtve telo odhodil bokom na kamennú dlažbu, zarastenú machom.

Muži, ktorí stáli za Rodrigézom, znervózneli a nevedeli, čo robiť.

Kruger dal jemným kývnutím hlavy znamenie ostatným žoldnierom a tí bez váhania začali páliť samopalmi do mužov, ktorí sprevádzali Edyho.

Edy, ležiac na zemi, si zakrýval uši pred rachotom samopalov. Guľky lietali priamo ponad jeho hlavu.

Telá všetkých mužov, sprevádzajúcich Edyho, klesli k zemi. Boli mŕtvi. Z hlavní samopalov po streľbe bolo vidieť už len stúpajúci dym. Po toľkom hluku zrazu nastalo hrobové ticho.

Schmidt bez akéhokoľvek náznaku prejavenej ľútosti podišiel bližšie k Edymu, ešte stále ležiacemu na kamennej dlažbe námestia.

„Vstaňte, doktor! Je po všetkom.“

Edy sa pomaly zodvihol zo zeme. Klobúkom si oprášil nohavice aj košeľu. Klobúk si znova nasadil na hlavu. Obzrel sa okolo seba. Všetci, ktorí prišli s ním, boli mŕtvi. Ich telá však v tejto chvíli už nikoho nezaujímali. Zákon prírody bol nekompromisný. V tomto Bohom zabudnutom mieste sa tkanivom ich tiel prehryzie niečo vyše milióna drobného tropického hmyzu, alebo sa ich telami nasýtia divé šelmy. Stanú sa článkami potravinového reťazca.

Edy sa nahnevane pozrel na Schmidta.

„To je váš spôsob odmeny?“ precedil pomedzi zuby.

Schmidt sa rozosmial a všetci ostatní s ním. „Ale no tak. Nebuďte naivný a sentimentálny, doktor! Zostane viac mojim mužom,“ ukázal rukou na Krugera a ostatných žoldnierov, ktorí prišli s ním. Pokračoval: „Snáď by ste ich neľutovali. Boli to žoldnieri, zabijaci. Tvrdí muži, miestni muchachos. Poznali riziko! Kvôli pár šupom by boli ochotní stiahnuť z kože aj vlastnú matku.“ Schmidt si potiahol z cigary a dodal: „Koniec koncov, sme tu kvôli niečomu inému, než riešiť smrť niekoľkých zapredancov. Vy teraz urobíte svoju prácu a prinesiete mi tú vecičku, kvôli ktorej sme sa tu vlastne zišli. Sľubujem, že vás nechám nažive.“

Edy sa ironicky zasmial: „Na to zabudni!“

Schmidt si znova potiahol z cigary. Tiež sa pousmial, pokýval hlavou na znak nesúhlasu a povedal: „Viete, doktor, asi ste mi dobre nerozumeli. čo zvyčajne nepotrebujem, toho sa zvyknem veľmi rýchlo zbaviť. V tom prípade ste mi nanič. Chápete?“

žoldnieri, stojac za Schmidtom, namierili na Edyho samopaly.

Edy sa poobhliadal okolo seba, pričom si všimol prvých obyvateľov ríše hmyzu, ktorí vyliezali zo škár kamennej dlažby. Po chvíli už čata veľkých červených mravcov požierala kožu mŕtvych.

Edy zmraštil čelo a mierne skrivil ústa. Nemal ani najmenší záujem rozšíriť ich rady a nasýtiť toto drobné, pažravé a červené svinstvo. Po krátkom váhaní prikývol na znak súhlasu. „V poriadku. Zrejme nemám na výber.“

Schmidt sa mu zadíval do očí: „Múdre rozhodnutie, Edy.“

Edy pristúpil k jednému z mŕtvych tiel, vedľa ktorého ležal na zemi batoh. Zodvihol ho. Rukou ho očistil od niekoľkých lezúcich mravcov. Povolil na ňom remienky a otvoril ho. Vybral z neho stočené lano a prehodil si ho cez pravé rameno. Vstal, otočil sa smerom k chrámu a zhlboka sa nadýchol.

V tej chvíli predstúpil pred neho Kruger. Od Edyho bol o hlavu vyšší a dvakrát mohutnejší.

„Tak už si pohni, ty pes! Prines pánovi kosť!“ utrúsil Kruger, stojac priamo pred ním, ako kedysi v plnej zbroji mohutný Goliáš, stojaci pred malým Dávidom, vyzbrojeným iba prakom.

Edy sa na neho pozrel, sklopil zrak a bez jediného slova Krugera obišiel.

„Traja z mojich ľudí pôjdu s vami,“ prehlásil Schmidt. „Pre istotu! To len, aby vám tam dnu nenapadla nejaká hlúposť. Nesklamte ma.“

Edy pozrel na Schmidta a na troch žoldnierov pripravených sprevádzať ho na ceste do chrámu.

Tesne pred vstupom Schmidt zvolal na Edyho: „Hej, kovboj!“

Edy sa zastavil, no neobzrel sa.

„Zlomte väz!“

Edy stiahol oči. Napravil si klobúk a stiahol si ho trochu do čela. Rukou odhrnul zopár visiacich lián spred vchodu a spolu s troma Schmidtovými ľuďmi vstúpil do chodby Mesačného chrámu.

2. kapitola

Mesačný chrám

Chodba bola vyrobená z kamenných blokov, opracovaných s chirurgickou presnosťou. Denné svetlo po pár metroch slablo. Všade naokolo bola hromada špiny a pavučín. Zo stien, obrastených machom, kvapkala voda. Prostredie vplyvom vlhka a plesne páchlo potuchlinou.

Vtom Edy začul šum. Zodvihol ukazovák a zastavil sa.

„Silencio! Buďte tichšie!“

žoldnieri sa zastavili a vyplašene hľadeli do tmy pred seba. V okamihu ich oblial studený pot.

Edy vytiahol z vrecka kovový zapaľovač a trochu ho nadvihol pred seba. Ako ho zapálil, zbadal vyplašený kŕdeľ netopierov, letiacich priamo oproti nim smerom von.

„Abajo, k zemi!“ stihol zvolať Edy a bleskovo sa hodil na zem.

Stovky netopierov, trepotajúc krídlami, vylietali von z chodby chrámu. žoldnieri, vyľakaní na smrť, začali nahlas revať. V tom množstve netopiere narážali priamo do nich. Ozlomkrky sa hodili k zemi.

Schmidt, Kruger a ďalší štyria žoldnieri len v nemom úžase pozorovali stovky netopierov, vylietajúce von z vchodu Mesačného chrámu.

Jeden z trojice žoldnierov aj po ich odlete z chodby chrámu neustále jačal od strachu. Rukami si šúchal hlavu, rovnako aj golier košele. Hmatal sa po hrudníku. Mal dojem, že je v ňom zapletených zopár netopierov.

„Sú preč! Počuješ? Sú preč! Cerrar la boca, zatvor papuľu!“ okríkol ho druhý. Po chvíli ho však chytil za ramená a párkrát ním zatriasol. „Vravím, že sú preč! Idiot!“

Vystrašený žoldnier síce prestal revať, no neveriacky sa obzeral všade naokolo.

„Bueno… v poriadku?“ opýtal sa Edy s dávkou irónie, pričom si neodpustil posmešný úškrn.

„Ty sa staraj hlavne o to, aby sme našli to, kvôli čomu sme tu,“ odvrkol jeden zo žoldnierov.

Edy hľadel na kamennú podlahu pod nohami. Všade bola špina, trus či ľudské pozostatky. Zo zvyšku ľudskej kostry zodvihol dlhú stehennú kosť. Siahol do kapsy a vytiahol z nej kúsok zvinutej, pokrčenej látky, ktorou obmotal koniec kosti. Z vnútorného vrecka koženej vesty vytiahol plochú plechovú fľašu. Dal si hlt, vystrúhal komickú grimasu a následne ňou polial látkou obmotaný koniec stehennej kosti, ktorý zapálil zapaľovačom. Opatrne, už s fakľou, kráčal pomaly vpred.

Vyklepaní žoldnieri, ktorým by sa krvi nedorezal, kráčali hneď za ním.

Bolo viac ako pravdepodobné, že mnohí sa už v minulosti pokúšali získať tento artefakt. Svedčili o tom pozostatky múmií a kostier. Všetci skončili v pasciach, alebo v tlamách dravcov, schovávajúcich sa v zákutiach chodby. Pavúky, veľké ako tarantuly, pred žiarou fakle unikali do dier v stenách. Opatrne, z kroka na krok, prenikali hlbšie do útrob chrámu.

Po niekoľkých minútach slimačieho tempa zrazu zbadali veľké kamenné dvere. Vedľa dverí Edy zbadal maličký otvor, práve na šírku ruky, z ktorého strhol zvyšky pavučín a opatrne dnu vložil dlaň. Vtom spod Edyho dlane vyliezol z otvoru hmyz podobný stonožke, no podstatne škaredší a chlpatejší. Bol dlhý niečo vyše dvadsať centimetrov, široký ako palec na ruke a prepletal desiatkami vlniacich sa nožičiek.

„Háveď…“ zašomral Edy.

Otočil sa k jednému z trojice žoldnierov. Gestom ruky ukázal na polmetrovú mačetu, ktorú mal za chrbtom v pošve. žoldnier ju vytiahol ponad hlavu a vystrašene mu ju podal. Edy ju vsunul do otvoru až na doraz, pričom niečo zacvaklo a v momente oddelilo čepeľ od rukoväte, ktorá mu zostala v dlani.

„Máš recht,“ utrúsil poznámku jeden zo žoldnierov. „Mať tam ruku… už si invalid.“

Dvere sa však dali do pohybu. Mali tvar obrovského kolesa s priemerom vyše štyroch metrov. Boli vsadené do vytvorených žľabov v podlahe a v strope, vďaka ktorým sa otáčali a vsúvali do steny vpravo. Edy hľadel na malý zvyšok pred chvíľou ešte polmetrovej mačety. Kamenné dvere v tvare kolesa sa medzitým vkotúľali do steny.

Edy s fakľou v ruke prekročil cez žľab, ktorý tvoril zároveň prah dverí. Po stranách vchodu v miestnosti si všimol dve polkruhové misy pripevnené k stene. K obom priložil fakľu. Nádoby sa rozhoreli a tenkými kanálikmi sa oheň špirálovito rozhorieval smerom až k povale. Miestnosť, ktorú zalialo svetlo z rozžiarených stien, bola obložená čistým zlatom a smaragdovými kameňmi, tvoriacimi nádherné obrazy.

Všetci s pootvorenými ústami stáli na prahu dvier ako prikovaní. Nič podobné predtým nikto z nich nikdy nevidel. Edy, nestrácajúc duchaprítomnosť, natiahol ruku cez žľab a fakľu vsadil do držiaka, ktorý si všimol pred vstupom do miestnosti vedľa dverí. Pomaly a opatrne všetci na čele s Edym vstúpili do kruhovej miestnosti. Po šikmom okraji lievikovitého tvaru zišli na rovnú plochu podlahy. Rozhliadali sa okolo seba. Pozorovali pozlátené steny až smerom k stropu.

Miestnosť bola osem metrov vysoká, s priemerom niečo vyše piatich metrov a spodkom v tvare lievika. V podstate išlo o štyridsaťpäťstupňový uhol od prahu dvier okolo celej miestnosti až k podlahe, ktorá bola opäť v dokonalej rovine. Zhruba vo výške štyroch metrov bolo okolo celej miestnosti dookola vyhotovených šesť pozlátených hláv – búst – ktoré vytŕčali zo steny. Pôsobili trochu hrôzostrašne, navyše mali papule otvorené smerom dolu k podlahe. Pripomínali výjavy hrôzostrašných drakov.

V strede miestnosti na nádhernej podlahe plnej ornamentov stál asi meter vysoký valcovitý podstavec. Na podstavci stálo to, čomu Edy venoval toľký čas hľadania. Symbol tejto, už svetom zabudnutej, kultúry. Bolo to nádherné vajce z čistého zlata. Bolo približne osemnásť centimetrov vysoké, v najširšom obvode jedenásť centimetrov široké. Jeho vonkajší plášť tvorili zlaté lupienky, aké má kvet ruže.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tajomný kód templárov

Poďakovanie

Zašifrovaný symbol

Fakty

Prológ

1. časť

Stredná Amerika

1. kapitola

MEXIKO, polostrov Yucatán

2. kapitola

Mesačný chrám

3. kapitola

Ako štvaná zver

4. kapitola

Adios, Mexiko

2. časť

Európa

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

3. časť

Ázia

28. kapitola

29. kapitola

4. časť

Severná Afrika

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

Záverečná kapitola