Leif GW Persson

LINDA – PŘÍBĚH ZLOČINU

Originální název: Linda – som i Lindamordet

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Leif GW Persson 2005

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5934-2

Maj Sjöwallové a Peru Wahlööovi,

kteří to uměli lépe než skoro všichni ostatni

1

Växjö, pátek 4. července ráno

Lindu našla sousedka. Nehledě na všechno ostatní, bylo to lepší, než kdyby ji našla její matka. Policie tím navíc získala spoustu času. Lindina matka, která v bytě žila s dcerou sama, se měla vrátit z venkova až v neděli večer. Je-li člověk policista, a zvláště vyšetřuje-li vraždu, platí pravidlo „čím dříve, tím lépe“.

Zpráva dorazila na krajskou policejní centrálu ve Växjö už pět minut po osmé ráno a vzápětí na ni zareagoval vysílačkou policejní vůz, který se právě nacházel velmi blízko onoho místa. Jeho osádka se ozvala zpět už po třech minutách. Na místo tedy dorazila první hlídka a žena, která zavolala na policii, seděla v bezpečí na zadním sedadle jejího vozu. Policisté se rozhodli, že vejdou do domu a zjistí, jaká je situace. Vůz policie z Växjö měl vlastně stát v garáži, protože tou dobou si policisté předávali denní a noční směnu. Víceméně všichni z těch, kterým končila služba, stáli ve sprše nebo seděli v jídelně a čekali, až si odříkají svou ranní modlitbičku a budou moct odejít domů.

Zprávu přijal přímo službu konající operační důstojník. Jeho dva mladší kolegové z hlídky, kteří se mu krátce nato ozvali, už si mezi místním policejním sborem stihli získat jistou pověst – bohužel ne vždy pozitivní. Jelikož důstojníkovi bylo dvakrát tolik co jim, měl odslouženo třicet let a žil v přesvědčení, že byl celou dobu de facto zocelován, nejprve ho napadalo, že na místo pošle posily. Ale kde je vzít? Do jeho úvah se znovu ozvala zmíněná hlídka. Zavolala mu po osmi minutách, navíc na jeho mobil, aby to, co mu chtěla říct, nevyslechly spousty nepovolaných uší. Bylo čtvrt na devět, kolegové potřebovali na to, aby se poprvé ozvali z místa činu, jen něco málo přes minutu.

To na tom bylo to nejpodivuhodnější. Bez ohledu na jejich věk, zkušenost a to, co se o nich říká, tentokrát všechno provedli naprosto bezchybně. Udělali to, co se od nich očekávalo, a jeden z nich dokonce i víc. V jeho osobních záznamech se pak objevila zlatá hvězdička, nadto způsobem, který byl do té doby na policii ve Växjö nevídaný.

V bytě – v ložnici – našli mrtvou ženu. Všechno nasvědčovalo tomu, že byla zavražděna a že se tak stalo jen před několika málo hodinami. Nikde žádné stopy po pachateli, pouze otevřené okno na zadní straně domu. To přinejmenším napovídalo, jakým způsobem se odtamtud dostal.

Bohužel se vyskytla ještě další komplikace: mladší z obou policistů, ten, s nímž důstojník mluvil, byl přesvědčen o tom, že oběť zná. Pokud se nemýlil, pak to mimo jiné znamenalo, že ji v průběhu léta osobně při různých příležitostech vídal i důstojník; naposledy den předtím, při odchodu z policejní budovy.

„Ne, tohle není dobrý!“ mumlal si důstojník víceméně pro sebe. Pak si vzal k ruce krátký seznam toho, co má udělat, když v době konání služby dojde k nejhoršímu. Seznam byl na papíře velikosti A5, byl uložen v plastových deskách, obsahoval desítku bodů a měl podnětný nadpis: „Co udělat, když se v práci do větráku dostane humus.“ Vždy na začátku směny si tyto pokyny zastrčil pod pracovní podložku. Od doby, kdy měl důvod je naposledy vytáhnout, uplynuly bezmála čtyři roky.

„Tak poslouchejte, chlapci,“ řekl. „Uděláme to takhle…“

Pak udělal vše, co bylo jeho povinností – ale nic navíc, protože ve svém věku se už nepouštěl do žádných eskapád.

Ve voze, který na místo činu dorazil jako první, seděli dva mladší policisté z Växjö: zastupující policejní inspektor Gustav von Essen, 30 let, byl ve sboru známý jako Hrabě, ačkoli vždy důsledně upozorňoval, že je jen „obyčejný baron“, a jeho o čtyři roky mladší kolega, policejní asistent Patrik Adolfsson, jemuž se říkalo Adolf z důvodů, které naneštěstí nesouvisely pouze s jeho příjmením.

Ve chvíli, kdy se poprvé ozvali do vysílačky, se nacházeli pár kilometrů od místa činu a směřovali na policejní stanici, a protože v místě byl v takhle brzy po ránu v podstatě nulový provoz, otočil Adolf vůz o sto osmdesát stupňů, šlápl na plyn, a aniž zapnul modrý maják nebo sirénu, rozjel se na udanou adresu, zatímco Hrabě bedlivě sledoval, jestli v protisměru nezahlédne nějaké podezřelé pohyby a přesuny.

Těla obou mužů sestávala z téměř dvou set kilogramů pořádkových policistů kvalitní venkovské rasy, tvořených převážně svaly a kostmi. Také jejich smysly a motorika byly v nejlepší kondici, takže byli přímo zosobněním snu, který mají občané, když vyděšeně volají na policii s tím, že se jim v předsíni objevili tři neznámí chlápkové a právě se chystají vykopnout dveře.

Poté, co Adolf s Hrabětem zastavili před domem v ulici Pära Lagerkvista, v němž se to celé mělo odehrát, přiběhla k nim prostředkem ulice rozrušená žena v pokročilých středních letech. Mávala rukama a mluvila přerývavě. Adolf vystoupil jako první, opatrně ji vzal za ruku, posadil ji na zadní sedadlo a ujistil ji, že „teď už to bude dobré“, zatímco Hrabě se služební zbraní v ruce zmizel za domem – pro případ, že by pachatel byl stále v domě a pokusil se tudy utéct. Adolf se nejprve zaměřil na vchod do domu a pak vešel do bytu. Nebyl to problém, jeho dveře byly dokořán.

Právě tehdy si zasloužil svou zlatou hvězdičku. Předtím ale poprvé provedl všechno, co se naučil na policejní škole ve Stockholmu. S napřaženou zbraní prohledal byt. Našlapoval podél stěn, aby zbytečně neztížil práci svým kolegům z technické jednotky a aby pachateli neposkytl výhodu v případě, že by tak riskoval a byt ještě neopustil. V bytě však byla pouze oběť. Ležela na posteli v ložnici – nehybná, zabalená do zkrvaveného prostěradla, které ji zakrývalo od hlavy až do poloviny stehen.

Adolf zavolal na Hraběte otevřeným oknem ložnice, že může zkontrolovat schodiště, zasunul zbraň zpět do pouzdra a vzal si malý digitální fotoaparát, který do té doby svíral levým loktem. Rychle pořídil z různých úhlů tři snímky nehybného zakrytého těla a opatrně odhrnul cíp přikrývky, která zakrývala tvář oběti, aby si ověřil, jestli ještě žije, nebo je už po smrti.

Přestože to bylo vzhledem ke smyčce kolem jejího krku a výrazu jejích očí zcela zbytečné, nahmatal ukazováčkem pravé ruky její krkavici. Pak se opatrně dotkl jejích tváří a spánků. Na rozdíl od živých žen, jichž se podobně dotýkal konečky prstů, byla její kůže tvrdá a bez života.

Určitě je mrtvá, i když podle všeho nepříliš dlouho, pomyslel si.

Najednou si uvědomil, že ji zná. Ne jen tak od vidění, ale že se s ní stýkal, mluvil s ní, dokonce o ní časem začal snít. To mu na tom připadalo to nejpozoruhodnější; se svým pocitem se ale nehodlal nikomu svěřovat. Ještě nikdy nepocítil takovou sílu okamžiku. Přestože k ní měl tak blízko, zároveň se mu zdálo, že stojí stranou tohoto výjevu a sám sebe vidí z odstupu. Jako by se ho to celé vlastně netýkalo. Ještě více to platilo pro ženu, která teď ležela ve své posteli mrtvá, přestože jen před několika hodinami musela být stejně živá jako on.

2

Svědkyně, která objevila oběť a zavolala na policii, byla vyslechnuta poprvé v deset dopoledne dvěma inspektory z krajské kriminálky. Výslech byl natočen na audiozáznam a ještě téhož dne přepsán. Celkem vydal na dvacet stran. Margareta Erikssonová, 55 let, vdova, měla byt v nejvyšším patře domu, v němž žila oběť a její matka.

V posledním bodu výpovědi bylo zaznamenáno, že svědkyně byla seznámena s povinností mlčenlivosti dle kapitoly 23 a paragrafu 10 občanského soudního řádu. Její reakce na to, že by jí v případě, že by někomu řekla, o čem s ní policie mluvila při výslechu, hrozil trest, už nikoli. Na tom nebylo nic neobvyklého. Něco takového se do protokolu o výslechu nezapisovalo a žena navíc reagovala stejně jako většina lidí, kteří se o této povinnosti dozvědí: tvrdila, že skutečně není ten typ, který by o tom hned povídal každému na potkání.

Nemovitost, která sestávala ze sklepních prostor, čtyř poschodí a půdy, byla v majetku družstva nájemníků, jehož byla svědkyně předsedkyní. V prvních třech podlažích ležely vždy dva byty a v posledním byl jeden dvojnásobně velký, obývaný svědkyní. Celkem tu žilo sedm majitelů práv na byt, vesměs lidé středního věku, případně starší – lidé, kteří žili sami, a manželské páry, jejichž děti se už osamostatnily. Většina z nich byla v době zločinu na dovolené.

Byt oběti byl ve vlastnictví její matky a podle svědkyně v něm oběť přebývala jen občas; poslední dobou ji tam vídala poměrně často v době, kdy byla matka na dovolené a většinu času trávila ve svém venkovském domku u jezera Sirkön, vzdáleného asi dvacet kilometrů jižně od Växjö.

Byt – čtyři plus jedna – byl umístěn v prvním poschodí a směrem ke vchodu z ulice, ale protože dům měl také suterén, vzhledem ke dvoru se byt nacházel v prvním patře. Dvůr bezprostředně sousedil s malou plochou zeleně obklopenou vilami a několika činžovními domy.

Svědkyně vlastnila psa a podle toho, co prohlásila během výslechu, byli psi už mnoho let jejím hlavním zájmem. V průběhu posledních let měla psy dva, labradora a kokršpaněla, a chodila je čtyřikrát denně venčit. Už v sedm ráno je brávala na delší, minimálně hodinovou procházku.

„Jsem ranní ptáče a nikdy mi nedělalo problém brzy vstávat. Nerada se po ránu povaluji v posteli.“

Po příchodu domů obyčejně posnídala a přečetla si ranní noviny, zatímco psi dostali svůj „ranní příděl“. Kolem dvanácté přišel čas dalšího venčení, asi hodinové vycházky. Po návratu domů paní snědla oběd, zatímco její čtyřnozí přátelé Peppe a Pigge byli odměněni „sušeným vepřovým uchem nebo jiným pamlskem.“

Kolem páté došlo na další venčení, ale tentokrát už šlo o kratší procházku – asi půlhodinovou. Paní si totiž chtěla v klidu sníst večeři a dát psům jejich „večerní příděl“ tak, aby stihla začátek televizních novin. Pak už zbývalo jen závěrečné „večerní čurání“, které proběhlo mezi desátou a jedenáctou; čas závisel na tom, co právě běželo v televizi.

Tyto zavedené činnosti se tedy v podstatě řídily potřebami psů. Volné hodiny mezi venčením žena věnoval buď tomu, že si vyřizovala různé záležitosti ve městě, anebo se setkávala se známými („většinou s přítelkyněmi nebo s ostatními pejskaři“), případně pracovala z domova.

Její manžel byl už deset let po smrti, původním povoláním byl účetní; samostatně podnikal a na částečný úvazek dokonce zaměstnával manželku. Po jeho smrti pomáhala žena s účetnictvím několika dlouholetým zákazníkům, ovšem jejím hlavním zdrojem příjmů byl vdovský důchod.

„Ragnar na tyhle věci vždycky dbal, takže se rozhodně nedá říct, že bych strádala.“

Výslech probíhal v jejím bytě. Policisté si na vlastní oči mohli ověřit, že jim nelže. Všechno, co kolem sebe viděli, svědčilo o tom, že Ragnar svou manželku zaopatřil skutečně dobře.

V jedenáct večer předchozího dne si žena během „večerního čurání“ všimla, že oběť vychází ze vchodových dveří a míří do centra.

„Vypadala tak, jako by mířila někam na party. Většina mladých tak ale v dnešní době vypadá pořád, bez ohlednu na denní dobu.“

Svědkyně stála na ulici asi třicet metrů od domu. Nepozdravily se, ale svědkyně si přesto byla jistá, že osoba, kterou viděla, byla oběť.

„Myslím, že mě neviděla, asi měla naspěch. Jinak by mě určitě pozdravila.“

O pět minut později už byla žena zpět ve svém bytě a po obvyklých činnostech poměrně brzy usnula. To bylo víceméně všechno, co si z předchozího večera pamatovala.

Toto neuvěřitelné léto začalo už v květnu. Zdálo se, že nikdy neskončí. Den za dnem vládlo bezvětří, slunce žhnulo jako grilovací rošt, nebe mělo bleděmodrou barvu bez náznaku mlhy nebo stínu, teplota stále lámala nové rekordy. Žena se v pátek ráno vydala ven se psy už v půl sedmé.

Bylo to dřív než jindy, ovšem je třeba si uvědomit, že to bylo „to naprosto neuvěřitelné léto… asi nejsem sama, kdo to tak říká… chtěla jsem se vyhnout tomu největšímu vedru.“ Ostatně všichni zodpovědní pejskaři vědí, že námaha v příliš velkém vedru psům nedělá dobře.

Žena šla stejnou cestou jako obvykle. Jen co vyšla ze vchodu na ulici, zahnula doleva, prošla kolem sousedních nemovitostí a zamířila na cestičku vedoucí k lesu, který se rozkládal asi sto metrů za jejím domem. Po půlhodině – to už bylo nesnesitelné vedro, ačkoli bylo teprve krátce po sedmé – se rozhodla, že se vrátí se domů. Peppe i Pigge hlasitě funěli a jejich panička také zatoužila po svém stinném bytě a po chladivém nápoji.

Přibližně ve stejné chvíli, kdy se svědkyně otočila a chtěla vyrazit k domovu, se nebe náhle zatáhlo a zčernalo. Do keřů a stromů se začal opírat vítr a nedaleko zahřmělo. Poté, co začaly padat těžké kapky, jí k domu zbývalo jen asi sto metrů. Dala se sice do mírného klusu, ale v podstatě zbytečně, protože úvodní přeháňku mezitím vystřídala tak silná průtrž mračen, že když žena vběhla do domu zadním vchodem, byla už do nitky promočená. Právě tehdy si také všimla, že sousedka z přízemí má otevřené okno; okenicemi pohyboval vítr a záclony v pokoji už byly celé mokré.

Jen co vešla do domu – „pokud jsem dobře počítala, tak to muselo být asi v půl osmé“ –, zazvonila opakovaně na sousedčin zvonek, ale nikdo jí nepřišel otevřít.

„Říkala jsem si, že když se vrátila pozdě v noci, otevřela okno. I když nevím proč – venku je přece o dost větší teplo než v bytě. Když jsme byli na večerním čurání, to okno bylo určitě zavřené. Takových věcí si všímám.“

Protože nikdo nepřišel otevřít, vyjela žena výtahem do svého bytu. Narychlo osušila psy a převlékla se. Nebyla dobře naladěná.

„Víte, my jsme družstvo. Když vám naprší do bytu, není to žádná legrace. Kromě toho hrozí, že vám tam někdo vleze. To její okno je jen pár metrů nad zemí… Není dne, abyste si nepřečetl v novinách, že zloděj vyleze po fasádě a vybílí celý byt. Kdyby nebyli tak zfetovaní, půjčili by si na to od některého ze svých kumpánů žebřík, ne?“

Ale co mohla dělat? Promluvit si se sousedčinou dcerou, až ji příště potká? Zavolat sousedce a stěžovat si? Před dvěma týdny už podobnou průtrž zažili, trvala jen deset minut, skončila tak rychle, jako začala a hned se zase objevilo slunce, nebe bylo modré, bez jediného obláčku. Déšť stihl jen zavlažit trávníky a další zeleň. Tentokrát to bylo něco jiného, pršelo čtvrt hodiny. Zatímco svědkyně vracela v kuchyni na místo misky pro psy a kávovar a liják neustával, náhle se rozhodla.

„Jak jsem vám říkala, jsem předsedkyně našeho družstva. Se sousedy si byty hlídáme, hlavně teď přes léto, kdy jich je tolik na dovolené. Proto mám od většiny z nich rezervní klíče.“

Žena si proto vzala klíč, který dostala od matky oběti, sjela výtahem ke vchodu a ještě několikrát u jejího bytu zazvonila – „jen pro jistotu, kdyby přece jen byly doma“ –, odemkla a vešla dovnitř.

„Vypadalo to tam tak, jak to vypadá v bytě, když jsou děti doma bez rodičů, to mi ani nepřipadalo tolik divné. Tuším, že jsem zakřičela, jestli není někdo doma, ale nikdo mi neodpověděl, proto jsem šla do… do ložnice… ano…, a tam jsem viděla, co se stalo. Bylo mi to hned jasné. Takže… otočila jsem se a vyběhla rovnou na ulici… Nevěděla jsem, jestli ten člověk třeba ještě pořád není v tom bytě, měla jsem hrozný strach. Naštěstí jsem u sebe měla mobil, tak jsem zavolala na tu tísňovou linku… Jedna jedna dva. Vzali to hned, i když v novinách psali, že u ní nikdy nesedí policisti.“

Svědkyně dotyčné okno nezavřela, což nakonec tolik nevadilo, protože než dorazila hlídka, pršet přestalo a případné poškození bytu od deště už teď nikoho nezajímalo. Samozřejmě ho neměl v úmyslu zavřít ani policejní asistent Adolfsson. Ten si zato všiml, že na okenním plechu jsou četné stopy po krvi smíšené s vodou. Protože déšť ustal, přenechal i tento detail svým starším kolegům z technické jednotky.

Nejteplejší léto, kam lidská paměť sahá. Sousedka, která ráno co ráno chodí na procházku se svými psy a navíc má rezervní klíče od bytu oběti, náhlá přeháňka, otevřené okno. Shoda okolností, řada náhod, chcete-li. Ať už to nazveme jakkoli, bylo to v tu chvíli jedno, protože policie stejně musela zjistit tu jedinou správnou verzi. Ze všech možných alternativ šlo o tu zdaleka nejhorší.

Table of Contents

1

2