Will Hill

DEPARTMENT 19 – UTAJENÁ MISE

Originální název: Department 19,

vydáno u Razorbill, a divison of Penguin Young Readers Group USA Inc., New York 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Will Hill 2010

Translation © Marek Pavka 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5955-7

Mé matce

Seznámil jsem se s nocí,

kráčel jsem v dešti sem a tam,

jsa veden temnou mocí.

Robert Frost

Nechceme žádné důkazy. Nechceme, aby nám někdo věřil.

Abraham Van Helsing

Memorandum

OD: ÚŘAD ŘEDITELE SPOLEČNÉHO ZPRAVODAJSKÉHO VÝBORU

PŘEDMĚT: REVIDOVANÁ KLASIFIKACE SLOŽEK BRITSKÉ VLÁDY

UTAJENÍ: PŘÍSNĚ TAJNÉ

ODDĚLENÍ 1 – Úřad ministerského předsedy

ODDĚLENÍ 2 – Úřad kabinetu

ODDĚLENÍ 3 – Ministerstvo vnitra

ODDĚLENÍ 4 – Ministerstvo zahraničních věcí a Commonwealthu

ODDĚLENÍ 5 – Ministerstvo obrany

ODDĚLENÍ 6 – Pozemní síly

ODDĚLENÍ 7 – Námořnictvo

ODDĚLENÍ 8 – Diplomatická služba Jejího Veličenstva

ODDĚLENÍ 9 – Poklad Jejího Veličenstva

ODDĚLENÍ 10 – Ministerstvo dopravy

ODDĚLENÍ 11 – Generální prokuratura

ODDĚLENÍ 12 – Ministerstvo spravedlnosti

ODDĚLENÍ 13 – Vojenská rozvědka, sekce 5 (MI5)

ODDĚLENÍ 14 – Tajná zpravodajská služba (SIS)

ODDĚLENÍ 15 – Letectvo

ODDĚLENÍ 16 – Úřad pro Severní Irsko

ODDĚLENÍ 17 – Úřad pro Skotsko

ODDĚLENÍ 18 – Úřad pro Wales

ODDĚLENÍ 19 – Tajné

ODDĚLENÍ 20 – Police

ODDĚLENÍ 21 – Ministerstvo zdravotnictví

ODDĚLENÍ 22 – Vládní komunikační ústředí

ODDĚLENÍ 23 – Společný zpravodajský výbor (JIC)

Prolog

Brenchley, Kent, Anglie

3. listopadu 2007

Jamie Carpenter sledoval v obývacím pokoji televizi, když uslyšel, že jeho táta zaparkoval před domem dříve než obvykle. Pohlédl na hodiny na stěně nad televizí a svraštil čelo. Bylo čtvrt na šest. Julian Carpenter se téměř nikdy, kam až Jamieho paměť sahala, nevrátil z práce před sedmou, a když ano, bylo to jen při speciálních příležitostech, například při narozeninách jeho mámy nebo když Arsenal hrál v Lize mistrů.

Vstal z gauče a šel k oknu. Byl to vysoký, poněkud nemotorný čtrnáctiletý kluk vyzáblé postavy a rozčepýřených hnědých vlasů. Stříbrný mercedes jeho táty parkoval tam, kde vždycky, před garáží. Jamie svého otce viděl v záři světel automobilu. Něco vytahoval z kufru.

Možná je nemocný, pomyslel si Jamie. Když však na svého otce pohlédl pozorněji, zjistil, že nevypadá nemocně. Jeho oči byly v červeném světle jasné a rozšířené a pohyboval se rychle, když strkal věci z kufru do kapes. A Jamie si všiml ještě něčeho: ohlížel se přes rameno, jako by se bál, že…

Tu se v koutu Jamieho zorného pole něco pohnulo, něco na zahradě. Otočil tím směrem hlavu a tu mu naskočila husí kůže. Uvědomil si, že má strach. Něco je špatně, pomyslel si. Hodně špatně.

Ten strom vypadal stejně jako vždycky, jeho sukovitý kmen byl nakloněný doleva, jeho mohutné kořeny se klikatily v trávě a kvůli jeho váze byla zahradní zídka nakřivo.

To, co Jamie viděl, spatřil i jeho otec. Zůstal stát za autem a díval se na větve stromu. Jamie pozorně hleděl na strom a na jeho stíny na trávníku. To, co se tam předtím pohnulo, už se nehýbalo. Přesto si byl jist, že tam je něco jinak než obvykle.

Bylo tam víc stínů, než tam být mělo…

Listy už byly opadané a stíny větví měly tvar úzkých linií. Jenže ta silueta na trávníku byla plná a velká, jako by na větvích bylo…

Co? Jako by na větvích bylo co?

Jamie pohlédl na svého tátu. Náhle chtěl, aby byl vevnitř. Jeho otec stále hleděl na strom. Cosi držel v ruce, ale Jamie nevěděl, co to je.

U stromu se opět něco pohnulo.

Jamiemu se stáhlo hrdlo.

Pojď domů, tati. Pojď domů. Tam to není dobré.

Stín na chodníku se pohnul.

Jamie byl strnulý a měl příliš velký strach na to, aby mohl křičet, když se ten stín pohnul. Hleděl na strom a viděl, že větve se houpají, jako by se tam něco hýbalo, slyšel šustění, když se cosi – zní to, jako by jich bylo víc – začalo pohybovat mezi větvemi dubu.

V zoufalství hleděl na svého otce, který stále pozoroval strom zalitý rudým světlem auta.

Proč tam stojíš? Pojď dovnitř, prosím, prosím.

Jamie chtěl pohlédnout na strom. Za oknem však spatřil dívčí tvář s tmavě rudýma očima a šklebem na rtech. Pohlédla na něj a on vykřikl tak nahlas, až měl pocit, že mu to roztrhá hlasivky.

Tvář zmizela v temnotě a otec se rozběhl k domu. Otevřel dveře a vběhl do obývacího pokoje ve stejném okamžiku, když tam z kuchyně přiběhla jeho žena.

„Ustup od okna, Jamie!“ vykřikl.

„Tati, co to…“

„Udělej, co ti říkám! Nemáme čas!“

„Čas na co, Juliane?“ zeptala se Jamieho máma přiškrceným hlasem. „Co se děje?“

Julian ji ignoroval a vytáhl mobilní telefon, který Jamie neznal. Vyťukal číslo a dal si telefon k uchu. „Franku? Ano. Vím. Vím. Co je to ETA? A to je správné? O. K. Dávej na sebe pozor.“

Ukončil hovor a chytil Jamieho mámu za ruku.

„Juliane, ty mě děsíš,“ řekla. „Pověz mi, co se děje.“

Pohlédl do její bledé tváře, v níž se zračil zmatek. „Nemůžu,“ odvětil. „Omlouvám se.“

Jamie byl ochromený. Nechápal, co se děje, nechápal vůbec nic. Co se to pohybuje v temnotě venku? Kdo je Frank? Byl si jistý, že táta nemá žádného kamaráda, který se tak jmenuje.

Náhle se ozvalo řinčení skla, když se okno za Jamiem rozbilo. Jedna dubová větev jím proletěla jako raketa a rozbila jejich kávový stolek. Tentokrát vykřikla i Jamieho máma.

„Ustupte od okna!“ zvolal znovu Julian. „Pojďte sem!“

Jamie se posbíral z podlahy, chytil mámu za ruku a běžel místností ke svému otci. Přitiskli se ke stěně naproti oknu a táta je oba objal, načež si sáhl do kapsy kabátu a vytáhl odtud černou pistoli.

Jeho matka mu stiskla ruku tak silně, až měl pocit, že mu zlomí nějakou kost. „Juliane!“ vykřikla. „Co děláš s tou pistolí?“

„Jen klid, Marie,“ řekl tiše.

Jamie slyšel vzdálené houkání.

Díky díky díky díky díky. Všechno bude v pořádku.

Ze zahrady se ozval podivný vysoký smích.

„Honem,“ zašeptal Julian. „Prosím, honem.“

Jamie nevěděl, ke komu to otec mluví, ale nemyslel tím ani jeho, ani mámu. Pak náhle zahradu zalila světla a ozvalo se skřípění, když tam dorazily dvě černé dodávky se zapnutými majáčky. Jamie pohlédl na dub, který byl nyní osvícený červeným a modrým světlem. Nic tam nebylo.

„Jsou pryč!“ vykřikl. „Tati, jsou pryč!“

Pohlédl na svého otce a výraz v jeho tváři Jamieho vyděsil víc než vše, co se zatím stalo.

Julian od nich odstoupil a pohlédl na ně. „Musím jít,“ řekl chvějícím se hlasem. „Pamatujte si, že vás mám rád víc než všechno na světě. Jamie, dávej pozor na svou matku. Ano?“

Otočil se a šel ke dveřím.

Jamieho máma k němu přiběhla a chytila ho za ruku. „Kam jdeš?!“ vykřikla se slzami v očích. „Co tím chceš říct, že na mě má dát pozor? Co se děje?“

„To ti nemůžu říct,“ odpověděl. „Musím vás chránit.“

„Před čím?“ vykřikla jeho manželka.

„Před sebou,“ odpověděl se skloněnou hlavou. Potom na ni pohlédl a s rychlostí, jakou u něj Jamie nikdy neviděl, se vymanil z jejího sevření a odstrčil ji. Klopýtla o nohu rozbitého kávového stolku a Jamie ji chytil. Vydala děs nahánějící výkřik, odstrčila jeho ruce a vzhlédla. Jeho otec zatím vyšel z vchodových dveří.

Jamie vyskočil na nohy, přičemž se pořezal o sklo ze stolku, a přiběhl k oknu. Na příjezdové cestě stálo osm mužů v černých neprůstřelných vestách se samopaly v rukou. Mířili na Juliana.

„Ruce vzhůru!“ zvolal jeden z nich. „Okamžitě!“

Jamieho táta udělal několik kroků a zastavil se. Chvíli hleděl na strom, načež se ohlédl a usmál se na svého syna. Potom udělal jeden krok, vytáhl z kapsy pistoli a namířil ji na nejbližšího ozbrojence.

Potom se ozvala ohlušující palba. Jamie si zacpal dlaněmi uši a křičel a křičel a křičel a samopaly střílely na jeho otce.

O dva roky později

1

Pustina mládí

Jamie Carpenter cítil v ústech krev a hlínu, když ležel na vlhkém hřišti.

„Pusťte mě!“ vyhrkl.

Uslyšel ječivý smích a levou paži mu vyvrátili ještě výš, takže se ho zmocnila bolest.

„Zlom mu ji, Danny,“ vykřikl kdosi. „Urvi mu ji!“

„Jo,“ odpověděl Danny Mitchell, který se smál. Tvář měl u Jamieho ucha. „To víš, že bych mohl,“ zašeptal. „A snadno.“

„Pusť mě, ty… ty tlustý…“

Velká ruka s prsty jako párky ho chytila za vlasy a zatlačila mu hlavu do hlíny. Jamie vypoulil oči a mlátil kolem sebe pravou rukou ve snaze se vysvobodit.

„Chyťte mu někdo tu ruku!“ vykřikl Danny. „Držte ji.“ O vteřinu později Jamiemu někdo chytil pravou paži a přitiskl ji k zemi.

Jamieho rozbolela hlava, jak mu začal docházet vzduch. Nemohl dýchat, v nose měl nechutně páchnoucí bláto a nemohl se hýbat, protože mu drželi ruce a na zádech mu obkročmo seděl Danny Mitchell.

„Tak dost!“

Jamie poznal hlas pana Jacobse, učitele angličtiny.

Můj rytíř v blýskavé zbroji. Padesátník s propocenými šaty, kterému táhne z úst. Perfektní.

„Mitchelle, pusť ho! Už to nikdy nedělej!“ zvolal učitel a Jamie byl náhle volný. Zvedl tvář z bláta a zhluboka se nadechl.

„Jenom jsme si hráli, pane,“ řekl Danny Mitchell.

Hezká hra. Opravdu moc zábavná.

Jamie se převalil na záda a pohlédl na ty, kdo přihlíželi jeho pokoření. Hleděli na něj se směsicí vzrušení a znechucení.

Vždyť ani Dannyho Mitchella nemají rádi. Mě jenom nenávidí víc než jeho.

Pan Jacobs si k němu dřepl.

„Jsi v pořádku, Carpentere?“

„Jsem v pořádku, pane.“

„Mitchell tvrdí, že jste si jen hráli. Je to pravda?“

Jamie viděl za učitelovým ramenem Dannyho. V očích se mu zračilo varování.

„Ano, pane. Myslím, že jsem prohrál, pane.“

Pan Jacobs hleděl na Jamieho zablácené šaty. „Vypadá to tak.“ Učitel natáhl ruku, Jamie se jí chytil a tak se s čvachtavým zvukem dostal z bláta. Několik přihlížejících se zachechtalo a pan Jacobs se otočil. Byl zrudlý hněvem.

„Vypadněte, vy ksindlové!“ zvolal. „Běžte do třídy, nebo zůstanete po škole!“

Zvědavci zmizeli a Jamie s panem Jacobsem zůstali na hřišti sami.

„Jamie,“ začal učitel, „jestli si chceš o něčem promluvit, víš, kde je můj kabinet.“

„Promluvit o čem, pane?“ zeptal se Jamie.

„Však víš, tvůj otec a… nu, to, co se stalo.“

„Co se stalo, pane?“

Pan Jacobs na něj chvíli hleděl, načež sklonil hlavu. „Běž,“ řekl. „Musíš se očistit, než začne hodina. Můžeš jít do učitelské umývárny.“

Když se na konci dne ozvalo zvonění, Jamie se pomalu vydal k bráně. Jeho instinkty byly spolehlivé, především pokud šlo o nebezpečí, ale během polední přestávky se za něj nějak dostal Danny Mitchell. Nemínil připustit, aby se to stalo znovu.

Zpomalil, přičemž se pohyboval mezi skupinkami dětí šourajících se k autobusům a čekajícím autům, a rozhlížel se svýma bledě modrýma očima vlevo i vpravo. Čekal útok.

Stáhlo se mu hrdlo, když vlevo uviděl Dannyho Mitchella. Smál se tím svým směšným smíchem a máchal kolem sebe rukama, jak se předváděl před svými obdivovateli.

Jamie proklouzl mezi dvěma autobusy a pak přeběhl přes cestu. Očekával, že na něj začnou křičet a poběží za ním, ale to se nestalo. Zmizel z dohledu a vešel mezi úhledné řady identických domků. Ocitl se v obytné čtvrti, kde s matkou bydleli.

Carpenterovi se po smrti Jamieho táty stěhovali třikrát během dvou let. Hned poté, co se to stalo, k nim přišla policie a řekla jim, že otec byl zapletený do prodeje informací, tajných informací ze svého úřadu na ministerstvu obrany, jisté britské teroristické skupině. Policisté byli milí a měli s nimi soucit, ujišťovali je, že ani on, ani matka o ničem nevědí, ale na tom nezáleželo. Takřka ihned jim začaly chodit dopisy od vlasteneckých sousedů, kteří nechtěli rodinu zrádce ve své klidné středostavovské čtvrti.

O několik měsíců později prodali dům v Kentu. Jamiemu to bylo jedno. Jeho vzpomínky na tu hroznou noc byly nezřetelné, ale strom na zahradě ho děsil a on nebyl schopný jít po štěrkovém chodníku, na kterém zemřel jeho otec, a tak raději chodil po kraji trávníku a držel se co nejdále od dubu. A štěrk u schodů přeskakoval.

Na tvář v okně a na vysoký děsivý smích, který zněl rozbitým oknem v obývacím pokoji, si vůbec nevzpomínal.

Přestěhovali se do jedné vesnice u Coventry ke strýci a tetě. Jamie chodil do nové školy a jeho matka pracovala na příjmu v nemocnici. Ale i tam začaly kolovat fámy a potom někdo hodil cihlu do okna v kuchyni, v ten samý den, kdy Jamie zlomil nos spolužákovi, který vtipkoval o jeho otci.

Hned následujícího rána se znovu přestěhovali.

Vlakem odjeli do Leedsu a tam našli dům na předměstí, který vypadal jako z Lega. Když pak Jamieho podruhé během tří měsíců vyloučili ze školy za neustále záškoláctví, jeho matka už na něj ani nekřičela. Jenom předala oznámení o ukončení nájmu jejich bytnému a začala balit věci.

Pak se dostali do tohoto klidného domu na kraji Nottinghamu. Byl šedý, chladný a mizerný. Jamie, v jádru duše venkovský kluk a přírodní člověk, se musel pohybovat v betonových tunelech a po parkovištích supermarketů, s kapucí na hlavě a se sluchátky od iPodu na uších, uzavřen sám do sebe. Vyhýbal se gangům na šerých rozích této předměstské pustiny. Nevěděl proč.

Rychle kráčel čtvrtí, ulicemi s tuctovými domy a ojetými auty. Minul skupinu dívek, které na něj hleděly s otevřeným nepřátelstvím. Jedna řekla cosi, co neslyšel, a její kamarádky se rozesmály. Šel dál.

Bylo mu šestnáct a byl děsivě osamělý.

Zavřel venkovní dveře malého dvojdomku, v jehož polovině žil s matkou tak pokojně, jak to jen šlo, a zamířil do svého pokoje, aby si svlékl zablácené šaty. Byl v půli schodů, když na něho matka zavolala.

„Co je, mami?“ odpověděl.

„Jamie, můžeš sem, prosím, jít?“

Jamie v duchu nadával, když kráčel po schodech dolů a pak halou do obývacího pokoje. Jeho matka seděla v křesle pod oknem a hleděla na něj tak smutně, že se mu sevřelo hrdlo.

„Co se děje, mami?“ zeptal se.

„Dnes mi volal jeden z tvých učitelů,“ odpověděla. „Pan Jacobs.“

Bože, proč se musí míchat do mých věcí? „Aha, jo? A co chtěl?“

„Tvrdil, že ses dnes odpoledne pral.“

„To není pravda.“

Jeho matka si povzdechla. „Mám o tebe strach,“ řekla.

„To nemusíš. Umím se o sebe postarat.“

„To říkáš vždycky.“

„Možná bys mě měla začít poslouchat.“

Matka přivřela oči.

To tě ranilo, co? Dobrá. Takže teď na mě začni křičet a já půjdu nahoru a to bude všechno, co si dnes řekneme.

„I mně chybí, Jamie,“ řekla matka a Jamie sebou trhl, jako by ho píchlo žihadlo. „Chybí mi každý den.“

Jamie polkl a řekl: „To máš štěstí. Mně nechybí. Nikdy.“

Matka na něj hleděla a do očí jí vhrkly slzy. „To není pravda.“

„Je. Byl to zrádce a zločinec a zničil nám život.“

„Nemáme zničený život. Máme jeden druhého.“

Jamie se rozesmál. „Jo. Jen se podívej, jak to funguje.“

Rozplakala se a sklonila hlavu. Slzy dopadaly na podlahu. Jamie na ni bezmocně hleděl.

Běž za ní. Běž a obejmi ji a řekni jí, že to bude v pořádku.

Chtěl to udělat, nic nechtěl tolik jako klečet vedle své matky a přemostit trhlinu, která mezi nimi zela od té doby, co otec zemřel. Stále se rozšiřovala. Namísto toho tam strnule stál a díval se, jak pláče.

2

Hříchy otců

Jamie se následujícího dne probudil, osprchoval se a oblékl se a šel ven, aniž by viděl matku. Kráčel obvyklou cestou čtvrtí, ale když dorazil k ulici, která vedla ke škole, neodbočil na ni a šel dál do nákupního centra, kde byl McDonald a půjčovna DVD, a za ním pokračoval po železničním mostě posetém skleněnými střepy a žvýkačkami. Prošel kolem nádraží a stojanů na kola a zamířil ke kanálu. Toho dne do školy jít nechtěl. Ani náhodou.

Proč se, ksakru, tak rozčílila? Protože mi táta nechybí? Byl to nýmand. Copak to neví?

Zatnul pěsti, zatímco kráčel po betonových schodech k nábřeží. Tato část kanálu byla více než kilometr zcela rovná, takže by mohl včas postřehnout nebezpečí. Ale přestože měl oči na stopkách, jediní lidé, které spatřil, byli ti, co venčili psy, a občas zahlédl nějakého bezdomovce pod mostem. Pomalu se uvolnil a začal přemýšlet o něčem jiném.

Nikomu neřekl, a už vůbec ne matce, jaké vakuum zanechala otcova smrt v jeho životě. Měl matku rád, tak rád, že se nenáviděl za to, jak s ní jednal, jak ji odstrkával, když bylo očividné, že ho potřebuje, když věděl, že je vším, co matka má. Ale nedokázal to překonat, musel nějak ventilovat svůj hněv a matka byl jediný terč, který měl.

Osoba, která si ve skutečnosti zasloužila, aby na ni směřoval tu zlobu, byla mrtvá.

Jeho otec, jeho zbabělý, ubohý táta, ho vzal do Londýna na Arsenal, koupil mu švýcarský armádní nůž, který už nemohl nosit, nechal ho střílet ze své vzduchovky v polích za jejich starým domem, pomohl mu postavit příbytek na stromě a každou sobotu ráno se s ním díval na animované pohádky. To všechno byly věci, které by matka nikdy nedělala a které by po ní ani nechtěl. Věci, které mu chyběly víc, než byl ochoten si připustit.

Byl na svého otce rozzlobený kvůli tomu, že je opustil, že se kvůli němu museli odstěhovat ze starého domu, který měl rád, a že se museli přestěhovat na to hrozné místo, kde neměl žádné kamarády.

Byl rozzlobený kvůli úšklebkům, které viděl ve tvářích spolužáků pokaždé, když se přestěhovali, kvůli mumlání, které slyšel, když poznali, že před sebou mají ideální oběť: vyzáblého nového kluka, jehož otec pomáhal teroristům zaútočit na svou vlast.

Byl rozzlobený na mámu, která odmítala uznat pravdu o svém manželovi, rozzlobený na učitele, kteří se pokoušeli ho pochopit a žádali ho, aby mluvil o tátovi a o svých pocitech.

Byl zkrátka rozzlobený.

Probral se ze zamyšlení a vzhlédl na slunce, které vyhlédlo zpoza mraků. Z kapsy vytáhl mobilní telefon a uviděl, že už je skoro poledne. Cesta po nábřeží vedla do parčíku s vysokými břízami. Nikdy tam nikdo nebyl a bylo to jeho oblíbené místo.

Posadil se do trávy, stranou od stromů a krátkých stínů, které vrhaly. Neměl s sebou jídlo k obědu, protože by musel jít do kuchyně a mluvit s matkou, a tak si do batůžku vzal colu, čokoládu a bonbóny. Cola byla teplá a čokoláda napůl rozteklá, ale to mu bylo jedno.

Dojedl, lehl si, dal si batoh pod hlavu a zavřel oči. Náhle se ho zmocnila únava a už nebyl schopen přemýšlet.

Jenom patnáct minut. Nanejvýš půl hodiny.

„Jamie.“

Otevřel oči a uviděl nad sebou noční oblohu. Posadil se, promnul si oči a rozhlédl se po potemnělém parku. Zachvěl se chladem a ucítil mravenčení, když si uvědomil, že sedí na místě, kde se setkávají stíny stromů.

„Jamie.“

Rozhlédl se. „Kdo to je?“ zvolal.

Parkem se ozvalo chichotání.

„Jamie.“ Znělo to melodicky, jako by jeho jméno někdo zpíval, a mezi stromy se nesla ozvěna. Byl to dívčí hlas.

„Kde jsi? To není legrace!“

Odpovědí mu opět bylo chichotání.

Vstal a pomalu se otočil. Nikoho neviděl, ale za nejbližšími stromy byla tma jak v pytli a ty stromy byly silné a sukovité.

Ten, kdo se tam chce skrýt, má hodně možností.

Cosi se mu vynořilo z podvědomí, jakoby dívka a okno, ale nedokázal si to jasněji vybavit.

Za zády se mu ozvalo prasknutí.

S rozbušeným srdcem se otočil.

Nic.

„Jamie.“

Ten hlas byl tentokrát blíž, byl si tím jistý.

„Ukaž se!“ zvolal.

„Dobrá,“ řekl ten hlas u jeho ucha. Vykřikl a zvedl pěsti. Cítil, že jeho pravá ruka se něčeho dotkla. Pocítil rozrušení a pak strnul.

Před ním seděla dívka zhruba v jeho věku. Držela se za nos, z něhož jí tekla krev. Olízla si ji.

„Bože,“ řekl Jamie. „Omlouvám se. Jsi v pořádku?“

„Hňupe,“ vyhrkla. „Cos to udělal?“

„Omlouvám se,“ opakoval. „Proč ses ke mně tak plížila?“

„Chtěla jsem tě vystrašit,“ odpověděla rozmrzele.

„Proč?“

„Z legrace. Bylo to jen tak.“

Opět mu něco vyplouvalo z podvědomí, ale nedokázal se na to soustředit.

„No tak jsi mě vystrašila. Gratuluju.“

„Díky,“ řekla. „Pomůžeš mi vstát?“

„Jistě,“ odvětil, sklonil se a zvedl ji. Oprášila se a promnula si nos.

Jamie na ni hleděl. Byla velmi, velmi hezká, měla dlouhé tmavé vlasy, bledou pleť a tmavohnědé oči. Usmála se a Jamie zrudl.

„Vidíš něco, co se ti líbí?“ zeptala se.

„Omlouvám se, jenom jsem se díval, jen…“

„Ano, díval. To je v pořádku. Já jsem Larissa.“

„Já jsem…“

Zmocnil se ho strach.

„Volalas na mě mým jménem,“ řekl a o krok couvl. „Jak to že ho znáš?“

„To je jedno, Jamie,“ odpověděla a pak její krásné hnědé oči změnily barvu do tmavé, strašidelné červené. „To už je jedno.“

Pohybovala se jako tekutina a vzdálenost mezi nimi překonala v mžiku. Vzala jeho tvář do dlaní způsobem, který mu naháněl hrůzu a zároveň ho fascinoval.

„Všechno už je jedno,“ zašeptala. Pohlédl do jejích očí a byl ztracen.

Table of Contents

Memorandum

Prolog

1

Pustina mládí

2

Hříchy otců

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48