Doktor Proktor

a velká loupež zlata

Doktor Proktor

a velká loupež

zlata

IlustracePerDybvig

2013

Tento překlad byl vydán s laskavou finanční podporou NORLA.

Copyright © Jo Nesbø, 2012

Illustrations Copyright © Per Dybvig, 2012

Vydáno ve spolupráci se Salomonsson Agency

Translations © Eva Dohnálková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-423-0

1. kapitola

Ne až tak velká loupež zlata

V Oslu vládne noc, na tiché spící město se snáší déšť. Nebo snad že by město nespalo? Jedna z dešťových kapek dopadne na ciferník hodin na věži osloské radnice, na okamžik se zachytí na okraji dlouhé ručičky a pak se pustí a padá o dvacet pater níž, kde s tichým plesknutím narazí na asfalt, a společně s ostatními dešťovými kapkami se vydá podél tramvajových kolejí. Kdybychom teď tuhle dešťovou kapku na její cestě osloskou nocí směrem ke kanálu pozorovali, zaslechli bychom v tichu slaboulinký zvuk. Ten slabý zvuk by maličko zesílil ve chvíli, kdy by kapka otvorem v kanálu proklouzla do kanalizace města Osla, ve které vládne ještě větší tma. A společně s kapkou bychom se po špinavé zapáchající odpadní vodě plavili trubkami. Místy úzkými a těsnými, místy tak širokými, že se v nich člověk může i postavit. Trubkami, které se hluboko pod zemí křižují, v tomhle docela skromném, malém velkoměstě, které je hlavním městem Norska. A postupně, jak by nás ten zažívací trakt Osla vedl hlouběji do vnitřností města, sílil by také ten zvuk.

A nešlo by o žádný příjemný zvuk. Znělo by to přesně jako u zubaře.

Zvuk vrtačky, která si klestí cestu zubní sklovinou, dásní a citlivými nervovými vlákny. Chvíli bručí hluboce, někdy zavyje nahlas, podle toho, co se jí zrovna dostane pod roztočenou špici tvrdou jako diamant.

Ale pořád lepší než šustění několik metrů dlouhého těžkého anakondího těla, vrzání půltunových škrticích svalů, které se stahují, nebo ohlušující klapnutí čelistí velikosti koupacího kruhu, které právě obemykají svoji oběť. To zmiňuju jen proto, že se povídá, že tady dole takový plaz skutečně žije, a protože se ve tmě vlevo zablýskly žluté hadí oči. Takže jestli už v této chvíli litujete, že jste se vydali s námi, máte právě teď možnost utéct. Stačí potichoučku zavřít knížku, vykrást se z pokojíku nebo si zalézt pod peřinu a zapomenout, že jste kdy slyšeli o osloských kanálech, zubní vrtačce a plazovi požírajícím obrovské vodní krysy, středně velké děti a čas od času i malé dospělé – takové, kteří nejsou moc chlupatí a vousatí.

Tak sbohem a žijte blaze. A zavřete za sebou dveře.

Tak. A jsme tu sami.

A vydáme se dál tou špinavou řekou směrem k temnému srdci města. Zvuk zesílil v řev. Zahlédneme světlo a je nám jasné, že to není ani ráj, ani pekelný zubař, ale něco úplně jiného.

Před námi rámusí nějaký stroj na kolečkách, z něj se zvedá ocelová paže a ta míří k díře ve stropu potrubí, kterou tam očividně vyvrtala.

„We are almost here, lads!“ zakřičí největší z trojice chlapíků, kteří postávají kolem stroje a míří na díru baterkami. Jsou oblečení stejně. Mají černé kožené boty, ohrnuté rifle, kšandy a bílá trička. Ten nejvyšší má kromě toho na hlavě buřinku. Ale zrovinka teď si ji sundal a otírá si pot, takže je vidět, že všichni tři mají oholené hlavy a na čele nad silným srostlým obočím má každý vytetované jedno písmeno.

Ozve se tiché prasknutí a vrtačka se rozeřve jako rozmazlený spratek.

„We are in,“ zabručí ten, který má na čele vytetované písmeno B, a stiskne vypínač. Vrtačka pomalu ztichne a hydraulická ruka poklesne. Objeví se vrták a to je panečku pohled. Ve světle baterek se totiž vrták blýská jako ten největší diamant světa. No, to bude asi proto, že to skutečně je největší diamant světa. Nedávno ho někdo ukradl z diamantového dolu v Jihoafrické republice.

Chlapík, který má na čele vytetované písmeno C, přistaví do díry žebřík a vyběhne po příčlích.

Ti zbylí dva se za ním napjatě dívají.

Pět vteřin je úplné ticho.

„Charlie?“ zavolá ten s buřinkou.

Ještě další tři vteřiny je ticho.

A pak se Charlie zase objeví. Pachtí se s něčím, co připomíná cihlu, až na to, že je to ze zlata a evidentně mnohem těžší než cihla. Po straně je nějaký nápis – NORSKÁ BANKA.

A pod tím, trochu menším písmem: ZLATÁ CIHLA ČÍSLO 101.

„Help me, Betty,“ řekne Charlie, a ten s vytetovaným B přiskočí a cihlu od něj převezme.

„And the rest?“ zeptá se ten největší a odfoukne prach z buřinky. Na čele má vytetované písmeno A, které ale zrovna teď nejde moc přečíst, protože je celé pokroucené hlubokou vráskou. „That’s all there is, Alfie.“

„What?“

Ti jazykově nadanější z vás už poznali, že tihle tři mluví anglicky, ale když teď budeme předstírat, že jsme spolkli jazykovou pilulku doktora Proktora, bude zbytek konverzace vypadat takto:

„Je tam jen tadlencta jedna, Alfie. Zbytek sejfu je dočista vyluxovanej.“

„Tohle že je celej zlatej poklad v týhle zatracený národní bance?“ Ten prostřední, Betty, si odfrkne a odhodí cihlu. Ta s žuchnutím přistane v kufru stroje.

„Klid, Betty,“ chlácholí ho Alfie. „Tadydleta je přece taky fajn. Ryzí zlato skrz naskrz. Chlapci, padáme domů.“

„Pšššt!“ vyhrkne Charlie. „Slyšeli jste to?“

„Co jako?“

„To syčení.“

Alfie zasténá. „Ve stoce nic nesyčí, Charlie. Tady uslyšíš tak leda pištět krysy a kvákat žáby, ale syčení? To vykládej hadům v lese.“

„Koukněte!“

„Co jako?“

„Copak jste to neviděli? Žlutý voči. Mrkly a zmizely.“

„Tady uvidíš tak leda červenej krysí vocas nebo zelený žabí stehýnko,“ namítne Alfie. „Ale žlutý voči, s tím jdi do háje…“

Přeruší ho ohlušující lupnutí.

„Hm,“ mručí Alfie a mne si bradu. „Možná jsme v háji my, chlapci, protože vám řeknu, že tohle zní vyloženě jako klapnutí hadích čelistí, pokud by vás to zajímalo. A to by teda mělo.“

„Když jinak nedáš, Alfie,“ odpoví mu Charlie. „Byly to hadí čelisti?“

„Byly. A máma říkala, že chce z Osla dovízt něco pěknýho. Tak co třeba boa?“

„Jupí!“ zavýskne Betty a vytáhne z kufru škorpiona. Pak toho škorpiona, který není žádný škorpion, ale samopal, nabije a začne pálit. Plamen z hlavně ozáří kanál a kulky práskají a hvízdají podél stěn.

Zbylí dva posvítí směrem, kde Charlie zahlédl dvě žluté oči. Ale není tam nic vidět, jen třesoucí se krysu, která stojí na zadních tlapkách a tiskne se ke zdi.

„Do háje,“ zašeptá Betty.

„Pro co jsme přišli, to máme,“ nasadí si Alfie buřinku. „Sbalte to a jedem.“

A jak tak dál sledujeme tu kapku, jak proplouvá kanalizační rourou směrem k čističce a osloskému fjordu, slyšíme, jak ti tři nakládají vybavení do stroje a jak startují.

Ale to poslední, co zaslechneme, je…?

Správně.

Sssyčení.

Table of Contents

1. kapitola

Ne až tak velká loupež zlata

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola