.

(ukážka)

The Bloodletter’s Daughter

Copyright © Linda Laffertyová, 2012

Translation © Jan Kozák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-462-9

.

Věnuji svým drahým rodičům Fredovi a Betty Laffertyovým,

kteří svou dceru uvedli do kouzelného světa knih.

PODĚKOVÁNÍ

V první řadě chci poděkovat svému manželovi, spisovateli a redaktorovi Andymu Stoneovi. Za těch sedmadvacet let, kdy se mnou věrně trpěl kvůli zamítavým reakcím vydavatelů.

Piš prostě dál, radil mi. Spisovatel píše.

Andy, můj „prubířský kámen“, mě naučil dobře psát jednoduše proto, že jsem psala dál… a milovala jsem spisovatelské umění a řemeslo bez ohledu na to, jestli mě vydávali, nebo ne. Výsledkem této lásky je Lazebníkova dcera.

Děkuji svým rodičům, Fredovi a Betty Laffertyovým, kteří své děti už od útlého věku učili lásce ke knihám. Jsme rodina čtenářů.

Tento román by nikdy nevznikl bez rozsáhlého předběžného výzkumu. Ráda bych poděkovala překladatelům a svým českým přátelům, kteří mi nabídli pomoc. Děkuji vám, Zuzano Petrásková, Jirko Václavíčku a Mirko Gamarrová. Můj dík patří také Jakubu Ripplovi za to, že mě s typickou českou pohostinností ubytoval ve svém malostranském hotýlku Dům u velké boty. Scenárista Vladimír Vojíř mi pomohl získat DVD se svým dokumentárním filmem o donu Juliovi a Markétě Pichlerové, který natočil pro Českou televizi. Děkuji Vladimírovi i České televizi za tento cenný zdroj informací.

Jako spisovatelka jsem zažila vrcholný okamžik, když jsem držela v rukou Šifrovanou knihu divů (Voynichův rukopis). Za tuto příležitost nesmírně děkuji Marty Flugovi, prezidentu Yaleovy univerzity dr. Richardu Levinovi a Yaleově univerzitě jako takové. (Beineckova knihovna vzácných knih a manuskriptů je opravdu kouzelná.)

Za pomoc děkuji i dalšímu jejímu absolventovi Jonathanu Roseovi.

Fotografce Noře Fellerové (NoraFeller.com) jsem vděčná za mimořádně zdařilé autorské portréty. Můj bílý ovčák Rosco ti posílá „lízaneček“ na tvář, ať se ti to líbí, nebo ne.

Psaní je samotářská činnost, ale neobešla se bez veledůležité podpory mých několika přátel. Děkuji ti, má drahá sestro Nancy Elishová, že po mně přečteš každé slovo, které napíšu. Tvá víra a láska k mým knihám mi během těch necelých tří dekád pomohla překonat nejtemnější hodinky.

Z dalších svých kamarádek a čtenářek bych ráda vyzdvihla Sarah Kennedy Flugovou, Anne Fitzgibbon Shustermanovou, Luciu Carettovou, Judy Sharpovou a Elizabeth Haas Whiteovou. Děkuji vám, drahouškové, za vaši letitou podporu a pomoc.

Caroline Leavittové děkuji za to, že se jako svěží vítr přihnala do mého života a podepřela mě v době, kdy jsem se nemohla vzpamatovat z ran vydavatelské mašinérie. Caroline, jsi nadaná spisovatelka a opravdu výjimečná lidská bytost. Bůh ti žehnej.

Děkuji Davidu Forrerovi, který se mnou spolupracoval na prvních verzích této knihy.

Má redaktorka Melody Guyová vedla mou ruku při úpravách díla nanejvýš jemným a nápomocným způsobem. Moc ráda jsem s ní pracovala. Chovala jsem absolutní víru v její úsudek a snažila se vyhovět jejím očekáváním. Děkuji ti, Melody.

Jessica Foglemanová, jež prováděla recenzi rukopisu, přispěla svými rozsáhlými odbornými znalostmi, kterých si nesmírně cením.

Svému autorskému týmu, Danielle Marshallové, Nikki Sprinklové, Jessice Poorové a Gracie Doylové (PR), jsem velmi zavázána za to, že čtenářům pomohly knihu objevit.

Děkuji také pracovníkům agentury Gelfman Schneider, kteří mi pomáhali ve všech možných věcech, zejména Victorii Mariniové a Cathy Gleasonové.

Produkčnímu oddělení vzdávám dík za jeho přepečlivou práci.

Má neskonalá vděčnost patří Betsy Robbinsové a agentuře Curtis Brown za zprostředkování překladatelských práv do jiných zemí.

Zvláštní dík chci vyjádřit nadaci Aspen Writers’ Foundation, zejména její výkonné ředitelce Lise Consigliové, vedoucí programového oddělení Natalii Lacyové, viceprezidentce AWF Board Julii Comins Pickrellové, všem členům dozorčí rady AWF a zakladateli nadace Kurtu Brownovi. Každoroční účast na konferencích a letních seminářích Aspen Writers’ se nakonec vyplatila! Miluji vaše červnové semináře a setkání talentovaných spisovatelů, kteří se dělí o své zkušenosti a umění. Aspen Summer Words je vskutku „Mekkou spisovatelů v horách“.

Umělecké oddělení Amazonu, klobouk dolů! Váš návrh obálky mě skutečně ohromil.

Vřelý dík patří mé akviziční redaktorce Lindsay Guzzardové, která v Lazebníkovu dceru pevně věřila. Jsi dobrou vílou této knihy, Lindsay, děkuji ti za tvou vytrvalost a nezlomnou víru. A nakladatelství Amazon Publishing – tvým přičiněním tahle kniha vznikla. Děkuji vám všem, že jste to se mnou zkusili.

A konečně vzdávám dík své úžasné agentce Deborah Schneiderové, která mě po osmnáctileté absenci přijala zpátky jako klientku a zajistila ideální prostředí pro zrození tří knih najednou. Chai, Deborah. Chai.

PROLOG

MALÝ GIUGLIO A ŠIFROVANÁ KNIHA DIVŮ

V tom děsivém svazku se ukrývá mystérium všech mystérií!

– Sir Walter Scott

V únoru roku 1599 v Praze vůbec nenapadl sníh. Místo něj v jednom kuse pršelo a do morku kostí zalézal krutý chlad. Ledové zimní deště šířily ponurou náladu po celém království, od hustých saských hvozdů na severu pod Drážďany až po temné hřebeny staré Šumavy čnící severozápadně nad Vídní, mezi léčivými karlovarskými prameny na západě a podmáčenými borovými lesy na severovýchodní hornaté hranici s Polskem. Všude se lidé s bolavými klouby útrpně ploužili blátem a toužili po vydatné pokrývce čistého bílého sněhu.

Kapky studeného deště ulpívaly na oknech Pražského hradu, královského sídla, které se tyčilo nad starobylým městem. Spojovaly se do stříbrných pramínků a pozvolna stékaly po hrbolatém křišťálovém skle.

V komnatě za mahagonovým stolem seděl chlapec přibližně ve věku třinácti let. Bradu si podpíral dlaněmi a mezi jeho lokty spočívala otevřená kniha. Na hebký, ale už značně křehký velínový papír béžové barvy dopadalo světlo z kouřící lojové svíce. Bylo teprve časné odpoledne. I přesto si musel hoch zapálit svíčku, neboť v slabém a mdlém zimním světle, které se tlustými okny jen stěží prodíralo dovnitř, nešlo dost dobře číst.

Ačkoliv o nějakém čtení stejně nemohlo být řeči. Vždyť tuhle knihu ještě nikdo nedokázal rozluštit.

Mladík upřeně hleděl do knihy a vůbec nevěděl o světě. Chvílemi si z očí odhrnul medově zbarvené vlasy, které mu na hlavě rašily v nepoddajných kadeřích. Jeho oči měly modrozelený odstín jako vody severního Jadranu.

Jmenoval se Giuglio. Drahocennou knihu studoval v komnatách své matky, jelikož prostředí královských jeslí bylo moc hlučné na to, aby v něm se svou citlivou povahou vydržel. Dnes ráno přemluvil nebo spíše uprosil svého dědečka Jacopa Stradu, kurátora obrovské a bohaté sbírky králových kuriozit, aby mu ten nesmírně vzácný svazek zapůjčil. Jeho stránky byly popsány nedobytnou šifrou, o původu kolovaly jenom tajuplné zvěsti. Giuglio si znovu odhrnul neposlušné vlasy z čela a sklonil se nad podivnými barevnými ilustracemi.

Nejvíc ho zaujaly obrázky lázeňských společnic, které se úplně nahé koupaly v kádích se zelenou vodou. Máma si ho kvůli tomu dobírala, prý z něj roste muž, a tak není divu, že ho přitahují jejich bílá ňadra.

„Je to přirozené, Giuglio,“ říkala a něžně ho hladila po vlasech. Jako milenka Rudolfa II. rozuměla těmto věcem víc než dobře. „Však si už brzy do nějakých pražských lázní zajdeš a tam si společnice prohlédneš na vlastní oči.“

Giuglio se zamračil a odtáhl se. Jeho matka si to vyložila špatně. Nebyl posedlý nahými ženštinami, ale tajemstvím. Věřil, že ty rozesmáté ženy něco vědí, hlavně ta jedna se štíhlým pasem, která se ze stránky dívala přímo na něj. To ona jistě střeží klíč ke všem záhadám! Kdyby tak mohla promluvit.

Přivřel oči a usilovně se soustředil. Ten šum, co slyší v hlavě, nejsou to hlasy těch lázeňských společnic? Ne. Po páteři jako by mu náhle sklouzl blesk. Jeho tváře ztuhly a začalo v nich pocukávat, chvěly se jako syrové vejce rozklepnuté na rozpálený omastek.

A vzápětí po blesku mu zahřmělo v hlavě. Nebyl to hlas.

Ještě ne.

Bylo to zdrcující nutkání, šílená touha páchat hrozné věci, tak hrozné, že by se jeho krásná matka na místě rozplakala. Nejraději by jí řekl, že je kurva. Ano, kurva! To slovo se mu už už dralo na jazyk, vyšpulilo rty a hrozilo, že z něj vyletí ven. Kdyby se Giuglio narodil jako syn právoplatné Rudolfovy manželky, jednoho dne by mu spadla do klína celá habsburská monarchie. Jenom jemu.

Kurvo!

Začalo mu cukat levé oko. Musel na něj zatlačit prsty, aby protivnou křeč zastavil.

Podíval se na okno, do nějž bubnoval déšť. Těžké kapky stékaly po skle, jako kdyby ho olizovaly. Stíny stružek dopadaly na holou omítku mezi gobelíny a přízračně se chvěly. Připomínaly spleť žil plných vroucí tekutiny, přestože se venkovní teplota blížila bodu mrazu.

Pojednou se rozjasnilo a zimní světlo dopadlo na jeho matku. Ležela na posteli ozářená paprskem, jenž se na chviličku prodral z nalitých šedých mračen. Giuglio si prohlížel její profil, dokonale bílou kůži a zaoblené poprsí, které tak poblouznilo krále, že plnil královské jesle vřískajícími haranty. Její oči vypadaly jako dva akvamaríny zasazené v mokrém skle. Natočila hlavu a pohlédla na své lesklé černé kadeře, které měla na temeni podchycené slonovinovým hřebínkem.

Do pokoje vešel sluha s psaníčkem od krále. Giuglio opět sklonil hlavu nad úchvatnými kresbami. Jedno oko si zakrýval dlaní, aby necukalo. Pohledem klouzal po zelené kaskádě. Voda měla stejnou barvu jako v kádích, kde se ženy koupaly. Protékala podivnými válci a dole vyvěrala do jezírka, kde dováděly další ženy.

Nepřipomínají ty kádě části dalekohledu, který vymyslel pan Galileo, aby mohl zkoumat hvězdnou oblohu? Zajímavý postřeh. Giuglio se natáhl přes stůl ke štosu pergamenů, aby si ho zaznamenal.

„Ach, benissimo!“ vykřikla Anna Maria, když si psaníčko přečetla. „Přijde tě navštívit tvůj otec.“

Giugliovi ztuhla ruka nad stolem.

„Král přijde sem? Teď?“

Ucítil, že škubání pod kůží prudce zesílilo. Rychle si začal sbírat své poznámky.

„Ano, miláčku. Chovej se slušně, ať na tebe můžu být hrdá. Víš, jak tě zbožňuje. A prosím tě, nechovej se tak – divně, tesoro.“

„Ale mami! Přece víš, jak je na mě protivný.“

„Ne, ne, Giuglio. Často se chlubí tím, jaká tě po jeho boku čeká budoucnost! Jednoho dne mu budeš pomáhat ve vladařských věcech. Udělá z tebe vládce Sedmihradska, sám mi to řekl. Snaž se ty jeho nálady brát s rezervou. Může za to ta jeho melancholie, že nevidí svět kolem právě růžově. Ale ty jsi jeho pokladem, věř mi, figlio mio.“

Vtom někdo rázně zaklepal na dveře.

„Král,“ ohlásil sluha a rychle ustoupil stranou.

Vešel Rudolf II. v elegantním dlouhém plášti, s křiklavým perem zastrčeným v sametovém klobouku. Při pohledu na překrásnou metresu, jak si hoví na lůžku a češe si dlouhé vlasy, se po jeho tváři pomalu rozlil úsměv. Její modrozelené oči ho vábily jako drahokamy.

„Anna Maria, vypadáte úchvatně,“ zavrčel. „Nech nás o samotě!“ osopil se na sluhu.

Muž se spěšně uklonil a vycouval ze dveří. Ozvalo se hlasité cvaknutí mohutné západky.

„Hmmm,“ vydechl Rudolf. Přistoupil k posteli, sebral jí slonovinový hřeben a zahodil ho, až zarachotil na podlaze. „V návalu vášně ti tak zacuchám vlasy, že je nerozčeše žádný hřeben na světě!“

A začal si dychtivýma rukama rozvazovat kalhoty. Díval se upřeně jen na ni.

„Zadržte, Vaše Veličenstvo! Prosím! Copak jste si nevšiml, že u stolu je Giuglio?“

Rudolf se otočil a spatřil Giuglia. S psacím brkem seděl nad archy pergamenů, po ruce přichystaný savý papír a kalamář.

Král rozmrzele vzdychl a potlačil nával chtíče. Sedl si na milenčinu postel, opřel se zády o hedvábné polštáře a prohlížel si svého syna. Čekal, až vášeň poleví.

Před svými dětmi by se neměl takhle znemožňovat žádný muž. Co teprve král.

Giuglio, jeho prvorozený a nejdražší syn. Po své italské matce zdědil krásu i divokou povahu. Rudolf svého Giuglia zbožňoval a neskutečně rozmazloval. Zajistil mu ty nejlepší učitele, kupoval pro něj drahé koně a šaty – a pořídil mu i sbírku velmi cenných hodin.

Ke své potěše si král velmi dobře všiml, jak chlapce ty složité tikající mechanismy fascinují. V palácových jeslích co chvíli nějaké hodiny rozmontoval a vysypal jejich kovové útroby na zem. Byl geniální – podobně jako já, pomyslel si Rudolf spokojeně –, což se mimo jiné projevovalo v jeho mechanicky přesném uvažování. Celé hodiny se král dokázal dívat, jak si jeho klučina hraje, jak usilovně hloubá nad všemi těmi drobounkými součástkami. Dokázal každý časoměrný přístroj rozebrat a zase ho bez chybičky složit.

Teď se však choulil nad něčím, k čemu potřeboval psací stůl. Hodiny to nebyly.

„Chlapče, co to tam máš? To je nějaká kniha?“

Giuglio těžce polkl. Snažil se umlčet ty hlasy – ne, to šílené nutkání! – v hlavě.

Teď ne!

„Šifrovaná kniha divů,“ odpověděl. Mimoděk zatnul pěst a zase ji povolil.

Rudolf přimhouřil oči. „Řekl jsem Jacopovi, že má tu knihu držet pod zámkem a osobně na tebe dohlížet, pokud ti ji svěří ke čtení. Kde je můj antikvář?“ zařval náhle.

Anna Maria rychle sklouzla z postele a položila králi ruku na rameno, aby ho uklidnila. Ten se však zvedl a zamířil k jejich synovi.

„Zapomínáte, že jsem dcera signora Strady, Vaše Veličenstvo. Na jeho vnuka při práci mohu dohlížet i já.“

Král pod jejím dotekem trochu zjihl a ve svalech na rameni ho příjemně zamrazilo. Ale pak si uvědomil, že ta kniha patří mezi jeho nejvzácnější poklady.

„Při práci? Při jaké práci?“

„Giuglio, ukaž panu králi své tabulky a grafy.“

Giuglio odevzdaně kývl a zhluboka se nadechl, aby se přestal chvět. Začal neochotně rozmotávat pergameny, které před chvílí odložil.

„Ach, Vaše Veličenstvo! Giuglio se pokouší rozluštit tu knihu,“ řekla jeho matka. „Je to moc chytrý chlapec!“

Král si jen přezíravě odfrkl.

„Luštěním téhle šifry jsem pověřil snad každého lingvistu, matematika a alchymistu v zemi. Za třináct let nikdo s ničím nepřišel. A teď nám její tajemství předloží na talíři tenhle kluk?“

Přesto bylo vidět, že krále přemohla zvědavost. Nakoukl na synovy poznámky a uviděl matematické tabulky, řady čtyřúhelníků, složité grafy protnuté spoustou čar a na okrajích stránek cizí slova, jimiž chlapec doplňoval své poznámky. Rudolf v duchu pyšně konstatoval, že mu to připomíná jeho vlastní alchymické komentáře a práce dalších moudrých mužů, kteří byli třikrát i čtyřikrát starší než jeho syn.

„Copak je tohle?“

„Porovnávám užití symbolů ve všech evropských jazycích,“ odpověděl Giuglio. Jeho zelené oči se horečně leskly a rozpraskané rty se mimovolně pohybovaly. Rudolfovi připomněl některou z jeho natahovacích mechanických hraček. O Šifrované knize divů chlapec moc rád a náruživě mluvil. V takových chvílích ovšem nejvíc vycházel najevo jeho zvláštní povahový rys, kterého se matka děsila – Giugliovo chování zavánělo habsburskou vyšinutostí.

„Spousty a spousty významů,“ pokračoval Giuglio a do toho divoce gestikuloval rukama. „Opakující se kombinace písmen. Některé jsou jen na začátku slov, jiné pouze na konci a další zase výhradně uprostřed. Královský výrobce šachů, ten Saracén, říká, že je to typická vlastnost arabštiny. Podobně by to prý mohlo být i v hebrejštině, ale o tom se musím ještě poradit s nějakým vzdělaným Židem. Napadlo mě, že až se příště uvidíte s rabínem Löwem a budete se zase bavit o kabale, mohl bych –“

„Cože!“ zaburácel král. Giuglio vrazil hlavu mezi ramena a zvedl ruku, aby se chránil. „Můj syn se chce radit s Židem? Víš, jakou škodu bys tím mohl napáchat? Taková pitomost! Kdyby katolíci nebo protestanti viděli, že se habsburský vládce radí s Židem, šli by mi po krku!“

„Ale otče! Sešel bych se s ním tajně, zrovna když bude u dvora –“

„A neříkej mi otče!“ vyprskl král a vrazil synovi pohlavek. „Pakuj se odsud, a na tu knihu mi už ani nesáhneš! Měl by ses poflakovat po ulicích a hýřit v krčmách, nebo aspoň lovit v lese – a ne se tady hrbit nad knížkou jako nějaký neduživý, vykleštěný asketa, co se pořád drží máminých sukní!“

Král svému synovi ublížit nechtěl. Ale ohnivý temperament převážil nad otcovskou láskou a opatrností a Rudolf jej uhodil do tváře takovou silou, až jeho prsteny zazvonily o zuby. Giugliovi se vyřinula do pusy krev. Utřel si ji rukávem a na modrém saténovém kabátci zůstala rudá skvrna.

„Ach Giuglio, drahoušku, ty krvácíš!“ vykřikla Anna Maria. Přiběhla k němu a přitiskla si jeho hlavu na prsa.

„Nech ho být!“ soptil Rudolf vztekle a zároveň zklamaně. „Jen se podívej, jak je slabý a poděšený, a ty ho jen hýčkáš a rozmazluješ! Trocha krve mu jen prospěje, krucifix! Měl by mě prosit, abych mu dovolil uštvat jelena, kance nebo medvěda, a ne si tady krátit dlouhou chvíli u knížek jako nějaká holka!“

Giuglio si připlácl ruce na uši. Kniha byla jeho jediná záchrana před těmi ohavnými vidinami a nutkavými hlasy. Otec ho popadl za ruce a silou je odtáhl od hlavy.

„Poslouchej mě! Jak se opovažuješ zakrývat si uši, když s tebou mluví tvůj král? Měl by ses honit za ženskýma, nasávat po hospodách a pořádně si užívat. Začni se konečně chovat jako chlap, ať na tebe můžu být hrdý! Zatraceně, vracej se domů celý od krve, ať už bude ze zabitého medvěda nebo z pouliční rvačky!“

Otočil se zpátky ke své metrese a znechuceně se zamračil.

„Na toho padavku vrčí i můj nejlepší lovecký pes! Ta němá tvář to pozná. Ví, že v sobě nemá dost odvahy a mužnosti na to, aby si zjednal respekt ani mezi psy!“

„Vaše Veličenstvo, prosím, zapřísahám vás. Vždyť je to pořád ještě kluk!“

„Táhni mi z očí, kluku! A ty, ženská, mazej do postele, kam patříš! Načekal jsem se už dost – teď si s tebou užiju!“

Giuglio s rukou přitisknutou na tváři vyběhl z komnaty ven. Z poraněné tváře mu do pusy pořád tekla krev. Vyřítil se z hradu a utíkal přes nádvoří a krytý most směrem ke stájím. Tam přiběhl za svým nejmilejším poníkem a klekl si před ním na slámu. Potom se té hodné klisně vyplakal do hřívy, aby ho nikdo neviděl.

Jenže na útěku před otcovým hněvem zapomněl ovládat svůj vlastní hněv a až teď si náhle uvědomil, že na něj opět dorážejí ty hlasy. Ano, byly to hlasy, teď už jim i rozuměl. Sršela z nich nenávist a zášť. V posledních měsících se vracely stále častěji a on je nijak nedokázal umlčet. Úleva přicházela pouze ve chvílích, kdy se mohl ponořit do studia té tajuplné knihy.

Teď však nebude mít knihu a tím pádem ani klid. Giuglio zatnul zuby a vnímal chuť krve v puse. Byla slaná a taky trochu kyselá a vzadu na patře se s ní mísila hořká, jakoby sirná pachuť žluči.

Hlasy ho ponoukaly, aby dělal věci. Strašné, ukrutné věci. A nechtěly s tím přestat. Zněly v jeho hlavě čím dál hlasitěji.

Chuť krve mu pořád ulpívala na jazyku, dokud si na ni po chvíli nezvykl. Dokonce si ji začal vychutnávat. Současně cítil, jak se ho zmocňuje stále větší hněv, proudí v jeho žilách jako jed. Opět se zaměřil na hlasy. Chvíli je poslouchal a vtom mu došlo, že ty hlasy jeho hněvu rozumí.

Giuglio vyplivl krev z pusy a zamířil zpátky na hrad. Vyhledal ministra Rumpfa, otcova nejdůvěrnějšího poradce, a stroze mu oznámil, že chce navštívit lázně za Vltavou, dům, který stojí hned za obezděnou židovskou čtvrtí.

„Dovolím si předpokládat, že to není za účelem koupání.“ Ministr Rumpf významně povytáhl obočí.

„Mému otci to udělá radost,“ vyrážel ze sebe chlapec, jako kdyby plival hořká semena. Rumpf smutně pokýval hlavou, protože věděl, že je to pravda.

Té noci přišel Giuglio o panictví s krásnou lázeňskou společnicí, která svýma šikovnýma rukama a bujným poprsím přivedla jeho mladé tělo do veliké extáze. Když s ním skončila, a on s ní, dychtivě posbírala lesklé zlaté mince, které po ní hodil, a schovala si je do koženého měšce zdobeného krajkou. Pozdě v noci se podroušený Giuglio vrátil domů v Rumpfově kočáře. Byl cítit pivem, svým vlastním semenem a štiplavými výměšky ženy nejméně dvakrát starší než on.

Druhý den ráno našli králova nejlepšího ohaře mrtvého. Někdo ho ubodal k smrti přímo v královském psinci a jeho krvavé vnitřnosti roztahal po slámě.

.

DÍL I.

PŘED PÁDEM

.

KONEC JARA ROKU 1605

KAPITOLA 1

MUŠLE Z ČESKÉHO KRUMLOVA

Veřejné lázně na řece Vltavě měly světle žlutý odstín, jenž upomínal na barvu zimního slunce. Ve městě Český Krumlov stály už téměř tři staletí, vklíněné mezi úzkými, na sebe natěsnanými domy, které vypadaly jako prsty v zaťaté pěsti. Za celých tři sta let se určitě nenašel nikdo, kdo je nenáviděl tak zuřivě a vehementně jako Markéta Pichlerová. Mladé lázeňské společnici vadilo na tom bledém žlutém domě mnoho věcí. Ze všeho nejvíc však nesnášela povolání, pro které se bohužel narodila.

Nicméně Markéta nebyla z těch, kteří se jen tak poslušně smíří s životem a tím, co jim nadělil. Když ji místní chlípníci viděli vyrůstat v krumlovských ulicích, mlsně se olizovali. Lačnýma očima hltali křivky jejího těla, jako kdyby sledovali mladé tele, jak pěkně přibírá na váze. Markéta si jen odhrnula vlnité vlasy z očí, jež měly barvu bouřkových mračen, a s vystrčenou bradou ty nestydaté pohledy opětovala. Přitom odhalila souměrný srdcovitý obličej a ruměná líčka, která ve zlosti zrudla ještě víc.

Barva jejích tváří kontrastovala s nepoddajnými kadeřemi. Jako se někdo narodí s odlišně zbarvenými očními duhovkami, tak i Markétiny vlasy hrály různými tóny. V jejích rusých, zlatých a kaštanově hnědých pramíncích se odrážely barvy českého podzimu.

Nejzajímavější na ní byla její brada. Ne že by ji měla příliš velkou, ale vyzařovala z ní síla a odhodlání – její hlavní povahové rysy. Přes dobře míněné rady ostatních ji vždycky zvedla, překonala vlastní strach a dál kráčela životem. Lidé, kteří ji dobře neznali, jen žasli nad její otevřeností a upřímností.

Pouze jeden člověk na světě předčil Markétu svou vášní a odhodláním. Byla to její matka Lucie Pichlerová, která lázně řídila.

Markéta se narodila v manželství Lucie s lazebníkem Zikmundem Pichlerem. Ten při svém povolání zároveň provozoval řemeslo ranhojiče.

Lazebník se v Čechách těšil velké úctě. Muži i ženy horentně platili za jejich služby, jež obnášely i pouštění žilou. Když Markéta pomáhala tatínkovi při práci, vždycky na to byla velmi pyšná. S vážnou tváří přidržovala drahé keramické nádoby, do kterých otec upouštěl pacientům krev. Stejně dobře jako on znala všechny cévy v těle a věděla, kde nejlépe nahmatat tep. Uměla sbírat pijavice v přírodě a také s nimi odborně zacházet. Sama by je mohla pacientům přikládat, jen kdyby bradýřsko-lazebnický cech umožnil vykonávat toto ctihodné řemeslo ženám.

Bohužel, na tenhle způsob obživy mohla zapomenout, a s ním i na všechny ostatní. Jako dcera české lázeňské společnice byla i Markéta odsouzena k tomu, že z ní bude zase jen další lázeňská společnice. Stala se něčím jako otrokyní v podniku, který vedla její matka Lucie. Její povinností už navždy bude koupat krumlovské měšťany a obšťastňovat jejich mužskou část. Nadržení chlapi platili za lázeňské společnice ještě víc než za léčbu pijavicemi. Honili se za stříbrnými tolary, div se nepřetrhli, aby si koupili jejich přízeň a mohli se těšit na to, jak ženská ruka sklouzne do těch správných míst.

Markéta se děsila dne, kdy i ona bude na prodej. Bylo jí patnáct let a v tom věku by už dívka jako ona měla mít stálého zákazníka. Očekávalo se od ní, že si na své živobytí vydělá sama. Matka na ni už přes dva roky naléhala, aby začala prodávat své mladé tělo a tím vypomohla rodině. Dávno dosáhla věku, kdy děvče z lázní začne bavit muže, kteří tam docházejí, a přijímat projevy jejich přízně. Ale Markéta všechny tyhle řeči ignorovala.

Od dvanácti let jí muži mačkali prsa, sotva trochu vyrašila, a rukama jí zajížděli pod koupací košilku. A ona je odháněla, dokonce jednou nějakého zvlášť dotěrného chlapa opařila vřelou vodou. Matka ji surově štípla do ramene a řekla, že už není dítě, které potřebuje chránit, ale mladá žena, kterou by muži měli obdivovat a taky – samozřejmě za peníze – sem tam polaskat.

Markéta časem pochopila, že to zkrátka patří k jejímu životu lázeňské společnice. Nechat si líbit nějaké to sáhnutí, zvlášť když se páni rozparádili po pivu a medovině, které jim prodávala Lucie. Věděla, že jejím úkolem je pobyt v lázních hostům „zpříjemnit“.

„Markéto! Co nám to udělá, když v lázních mužskému trochu ulehčíme jeho těžký život?“

Co nám to udělá, když si zasloužíme tuzér a trochu té přízně pro Pichlerovu rodinu, říkala si Markéta v duchu. Lucie pak za tyhle tuzéry kupovala na tržnici lepší maso. Měla jedno velmi přísné pravidlo, že hoši Markétina věku nesmějí na její dceru ani sáhnout, protože jsou to pošetilci bez budoucnosti a jejich náklonnost je akorát tak pro kočku.

„Já vím, že po tobě šílí, ale v kapse nemají ani vindru. Chtěli by ty své chamtivé pracky natahovat až k nebi,“ říkala Lucie, aby dceři zalichotila. „Je načase, aby sis našla bohatého zákazníka. Nějakého zámožného měšťana nebo kupce. Lepší bude rovnou dva, protože pak spolu začnou soupeřit o tvoji přízeň a cena zákonitě stoupne.“

Markéta občas přemýšlela nad tím, jak se její matka dala vůbec dohromady s otcem. Byl sice členem cechu, ale jako bradýř a lazebník se nepočítal mezi vážené měšťany. Matka i otec tvrdě dřeli, aby měli co dát doma na stůl, a z ušetřených peněz občas koupili nějaké to lepší maso ke chlebu a pivu. Taky si táta kupoval knihy. A z něčeho musel platit drahé cesty do Vídně, kam se jezdil vzdělávat jako lazebník – právě ty je ruinovaly ze všeho nejvíc. Nejméně dvakrát do roka odjel otec od rodiny, aby ve starém hlavním městě navštívil lazebnický cech.

Zikmund Pichler velmi dobře věděl, co obnáší práce v lázních pro lázeňské společnice, kterých zaměstnávali celkem sedm. Lázeňský dům na Vltavě se v jejich rodině dědil z generace na generaci. S Lucií se seznámil, když jako mladá dívenka začala pracovat pod jeho rodiči. Vzal si ji, až když bezpečně věděl, že je s tímto životem srozuměna a povede rodinný podnik pevnou rukou. Dokonce svou práci vykonávala s jistým nadšením. Když si představil, jak po jejím těle klouže ruka souseda, měl na ni pak v noci o to větší chuť. Jejich mručení, hekání a šustění slamníku Markétu nejednou vzbudilo.

Jinak ovšem do provozu lázní nijak nezasahoval a všechny tyhle věci přenechával manželce. Věnoval se své profesi, holení, stříhání vlasů, pouštění žilami a přikládání pijavic. V lázních vládla jeho žena.

Markéta moc toužila po tom, aby mohla pracovat s ním a nechat té nechutné práce jednou provždy. Dělalo se jí zle ze špinavých těl a potu, z oplzlých myšlenek a řečí nejen mužů, ale i žen. Strašně ráda by svůj život zasvětila nějakému vyššímu poslání.

Matka na ni zatím stále více tlačila, aby si konečně našla pravidelného zákazníka. Vybrala si den, kdy manžel odešel do krčmy jejího bratra Radka, a tvrdě se do dcery pustila.

„Jak dlouho nám chceš ještě utrhovat chleba od pusy a spokojeně přihlížet tomu, jak dvojčata hubnou a ztrácejí se jako pára nad hrncem? Je nejvyšší čas, aby ses zapojila jako všichni.“

Markéta provinile polkla hrubou kaši a trochu se zakuckala. Před tátou s ní matka nikdy tak ostře nemluvila, ale v přítomnosti Markétiných sester si nebrala žádné servítky.

„Nechci být lázeňská společnice,“ řekla šeptem.

„Cos to řekla, holka?“ zeptala se Lucie a zvedla se z lavice. Popadla Markétu za dlouhý cop a omotala si ho kolem ruky. „Připadáš si moc nóbl na to, abys šla v mých stopách? Lázeňská společnice je spolehlivá profese, která ti zajistí budoucnost – pořád tu budou nějaká špinavá a bolavá těla, která se potřebují naložit do lázně a vydrhnout. A mužský bude pořád potřebovat sáhnout na ta správná místa, aby zapomněl na své starosti. Nebo je to pod vaši ctěnou úroveň, Vaše Výsosti?“

Markéta zírala do jahelné kaše. Stoupající pára ji hřála do tváře. V očích ji pálily slzy.

„Nechci, aby mě osahávali starci, matko! Nesnáším ty jejich chmatající pracky a chlípné pohledy!“

„Tak běž makat někam na pole a sedři si prsty na kost. A každý večer i ráno si můžeš pochutnávat na vařených koříncích. Myslíš si, že ti tam chlapi nevyhrnou sukni, kdykoli si zamanou? Akorát za to neuvidíš ani krejcar.“

Lucie povolila zaťatou ruku a pustila Markétin cop. Potom smutně vzdychla a uchopila svou nejstarší dceru do náruče.

„Dceruško! Takový už je náš život. Taková je naše práce. Proč to nechceš pochopit? Pánbůh předurčil náš osud a dává nám prostředky na to, abychom přežili.“

Markéta sklonila hlavu ke svému klínu. Jak nerada vzpomínala na ten den, kdy jí přes sukni poprvé prosákla krev a matka se pak pyšně usmívala, že z její dcery je konečně žena.

Zvedla oči k Lucii a upřeně se na ni zahleděla. Tahle válka mezi nimi trvá už moc dlouho. A je pravda, že její sestry, dvojčata, vypadají jako tyčky v plotě a oči mají zapadlé v bledých, vyhublých tvářích.

„Co mám dělat?“

Lucie roztáhla rty v tak širokém úsměvu, že Markéta uviděla díru po zubu, který jí loni vytrhl kovář železnými kleštěmi. Musela to podstoupit, protože zub zčernal a začal hnít a z pusy jí vycházel takový zápach, že odháněl zákazníky.

„Už jsem ti vybrala toho pravého,“ řekla matka. „Bohatého měšťana, přirozeně. Muže, který nás zabezpečí.“

„Koho?“ zeptala se Markéta se stisknutými víčky.

„Sládka.“

Markéta vytřeštila oči.

„Ale vždyť ten je ženatý a starší než ty!“

„Zlaťáky mu po kapsách jen chřestí a touží po tobě už léta. Viděla jsem, jak mu pták naběhl, když jsi do lázní vešla s vědry vody. Ne, je to ten pravý. Věř mi – dobře se o nás postará a taky nám dá dobrou cenu za pivo.“

Markétu zaštípaly slzy v očích a rozhořčeně si je utřela. Pro Lucii Pichlerovou nebyla ničím než prostředkem k tomu, aby si zajistila levný nákup piva. Přesto tatáž žena, její matka, opovrhovala prostitutkami z Panenské ulice a sebe i dceru pokládala za „dámy“.

„Jednu věc mi ale musíš slíbit. Nikdy o téhle dohodě nepovíš mému otci,“ zdůraznila Markéta hořce.

Matka si odfrkla. „Bude mu divné, že si najednou můžeme dovolit servírovat maso,“ řekla. „A kromě toho stejně ví, že na to jednou dojde. Jsi přece lázeňská společnice, dcero.“

„Vymysli si nějakou výmluvu, nebo na to nikdy nepřistoupím!“

Matka vážně přikývla a vtáhla tváře mezi čelisti. Takhle vždycky vypadala, když se na tržišti handrkovala o cenu, ať už šlo o hlávku zelí nebo kus prošpikovaného masa.

„Dobře,“ zašeptala Markéta. „Ale jen kvůli dvojčatům.“

Matka se usmála a znovu ukázala chybějící zub. Přitáhla dceru tak těsně k sobě, že se kvůli jejím mohutným prsům nemohla nadechnout.

„Není to žádná ostuda, dcerunko. Pánbůh chce, abychom se o sebe navzájem starali. A ty přineseš štěstí do srdce starého muže – a dobré maso a pivo na náš stůl.“

Přehodila si přes hlavu pléd, aby jí venku nebyla zima. „Hned za ním zajdu. Určitě teď bude v hospodě. Uzavřu s ním přísnou dohodu, však uvidíš!“

Markéta sebou trhla, když uslyšela, že o ní budou smlouvat jako na trhu a nakonec ji prodají jako vykrmené prase.

„A do Vánoc dvojčata přiberou každé nejmíň půl kamene. Díky tobě, Markéto!“

*

Ještě tu sobotu večer přišel do lázní sládek. Markéta vyběhla na říční břeh naproti hradní zdi, která se tyčila nad lázněmi. Skrčila se tam v rákosí a plakala. Na ústa si tiskla vlhký lem košilky, aby její vzlyky nebylo slyšet.

Lucie vyběhla z domu a šla dceru hledat. Pod mokrou tunikou jí prosvítala růžovobílá kůže. Z těla jí ve studeném vzduchu nad řekou stoupala pára.

„Co proboha děláš tady venku?“ zabodla se pohledem do roztřesené dívky v rákosí. „Přišel pan sládek. Chce se vykoupat a vyžádal si tebe.“

Nečekala, až Markéta odpoví. Popadla ji za ruku, zvedla ji na nohy a vedla zpátky k lázním.

„Nedovolím, aby ti ublížil. Slibuju. Jen ho nech, aby si udělal dobře, a to bude všechno.“

„Já nemůžu, mami. Prosím tě, pomoz mi. Pošli ho pryč.“

Lucie přimhouřila oči a podívala se na dceru. Kdyby pan sládek nebyl spokojený, neměli by k večeři maso ani pivo. Markétina matka už začínala šedivět, ale pořád si nechala líbit, aby ji muži osahávali, i když šlo jen o letmé doteky nebo potěžkání jejích povislých prsou. Zároveň dávala těm starým kozlům jasně najevo, že parohy svému manželovi nenasadí. Postarší chlapi si rádi připláceli za trochu toho vzrušení, a čemu to vadilo?

Jenže ve svém věku už nemohla vydělávat tolik, aby Pichlerovým dvojčatům obstarala potřebnou výživu. Její děti byly tak hrozně neduživé. Kdyby přišla tvrdá zima nebo nedej bože horečka, vzala by si je smrt.

Na druhé straně Lucie chápala, že její nejstarší dcera má strach. Bylo to koneckonců poprvé.

„Časem si na to zvykneš,“ řekla Markétě šeptem. „Uvidíš.“

„Ne, matko!“

Markéta se znovu rozplakala, až se celá třásla.

„Pššš! Už to stačí! Slyšíš? Nech toho!“

Ale její dcera začala vzlykat ještě hlasitěji, ramena se jí pod košilkou prudce zdvíhala.

„Zmlkni, dcero! Uslyší tě zákazníci! Počkej, já s ním promluvím. Třeba se nechá uspokojit i jinak a nebude trvat na tom, že tě chce celou.“

Nechala Markétu brečet na mokré trávě a odběhla zpátky do lázní.

Dvojčata už panu sládkovi pomáhala se svlékáním.

„Pane sládku, musíme si o něčem promluvit. Mám pro vás návrh.“

Začala mu něco šeptat do ucha. Sládek se nejprve mračil a přitom sveřepě kroutil masitou hlavou. Lucie se však nedala. Šeptala dál a ještě naléhavěji, tvář zkrabacenou soustředěným odhodláním.

„Chce to jen trochu času, aby si na vás moje holčička zvykla, pane sládku. Jen si představte tu rozkoš, až se vám nakonec dá sama od sebe.“

Sládek konečně kývl a Lucie šla pro Markétu. Bude to muset usmlouvat i s ní, vzdychla. Ale Markéta je hodné děvče a jistě nedovolí, aby její sestřičky v těchto těžkých časech strádaly.

„Tady je náš plachý koloušek,“ zvolala hlasem sladkým jako medovina, kterou si doma občas dopřávali pro osvěžení. „Děvčata, přineste našemu hostu korbel piva. Pak necháme s pánem Markétu, aby ho obsloužila.“

Markéta vešla do umývárny. Oči už měla suché. Tentokrát nemohla říci ne, protože matka se zákazníkem dohodla zvláštní podmínky.

Markéta sládkovi stáhla z nohou boty z kůzlečí kůže. Byly tak hebké, že jí připomněly živé tvory. Chvíli je držela v náručí jako dvě koťátka a konečky prstů je hladila. Sama měla jenom jedny boty. Nosila je už dva roky, a to pouze v zimě, omotané pytlovinou a ovázané řemínky z vepřovice, aby ji do nohou nestudil sníh. To pan sládek měl přepychové boty, o jakých si ona mohla nechat jen zdát. Matka říkala, že jeho kapsy jsou nadité zlatem, protože ve městě všichni pijí jeho pivo po sudech. Prodával svůj mok dokonce i do Budějovic, o kterých se tradovalo, že jsou českým hlavním městem piva. Už brzy si za jeho zlaťáky nakoupí sádlo, maso a pivo, aby její vyzáblé sestry pěkně ztloustly. Je teď řada na ní, aby pomohla rodině.

Jako lázeňská společnice se už přece narodila.

„No pojď, pojď, Markétko – pomoz mi sundat zbytek oblečení,“ řekl sládek a rozpřáhl ruce.

Jedna z jejích sester přinesla korbel piva. V patách za ní šla matka.

„Co to vidím?“ zvolala a opřela si ruce o své statné boky. „Vy jste ještě oblečený? Vždyť vychladne voda. Dano, přines z krbu nahřáté kameny a dej je do lázně. A ty, Markéto, pomoz panu sládkovi z oblečení.“

Markéta z něj stáhla lněnou košili. V podpaží byly hnědé skvrny v barvě piva, které sládek vařil, a látka čpěla starým chmelem a kvasnicemi.

Když mu rozvazovala kalhoty, letmo rukou zavadila o penis. Hned vyskočil a ztopořil se jako hůlka. Jeho růžový odstín připomínal břicho bílého čuníka.

„No pane sládku, vy byste strčil do kapsy i mladého jelena!“ rozplývala se Lucie.

Sládek se zasmál a jeho penis při té pokloně poskočil. Potom si dal pořádný lok piva.

Markétě se zvedl žaludek a zamotala se jí hlava. Vepřové kolínko, které jí matka při téhle zvláštní příležitosti připravila k večeři, se dralo zpátky do krku. Vzadu na patře cítila chuť masa a piva.

Toužila utéct někam pryč. Utíkat a utíkat až do dalekých hor, kde rostou husté borovice, které by ji navždy skryly ve tmě.

„Vypadá to, že jste na naši Markétku udělal pořádný dojem,“ pokračovala matka. „Jen se na ni podívejte, úplně ztratila řeč.“

Tlustý sládek se obrátil k Markétě a olízl si rty, jako by v koutcích úst měl zrníčka soli. Markéta se vší silou přemohla, aby večeři udržela v břiše, a jen si tiše říhla.

„Tady máš.“ Matka jí podávala mycí houbu a kartáč zhotovený z rákosu. „Markéta vás pěkně vydrhne,“ řekla sládkovi roztomile a pomohla mu na stoličku.

Markéta namočila houbu v kýblu s vodou a vyždímala ji na zákazníkova sádelnatá ramena. Potom mu začala masírovat tlustý krk a záda, jak ji to učili od šesti let.

Kůže těla se při masáži hněte, poklepává, hladí a tře. Nebylo divu, že po všech těch letech měla v rukou sílu jako dospělý muž. Ztvrdlé svaly měkly pod jejími doteky jako máslo.

Sládek slastně vzdychal. Jeho starý úd se střídavě zvedal a klesal, jako když hůl dopadá na hřbet starého osla.

Matka ji při tom sledovala z rohu místnosti. Mhouřila oči a pokyvovala, gestikulovala, ukazovala a celou tu dobu dceru pobízela.

Když se Markéta propracovala ke sládkovým hýždím, otočil se k ní a chytil ji kolem pasu.

„Zlatíčko,“ zašeptal ochraptěle. „Miláčku!“

Markéta se pokusila z jeho sevření vykroutit.

„Ne, ne. Uzavřeli jsme s tvou matinkou dohodu.“

A hrábl jí na prsa.

Markéta zaječela a vrazila sládkovi facku.

„Dejte ty ruce pryč!“ řekla popuzeně.

„Ale beruško!“ vrněl sládek a jejích protestů si nevšímal. „Pojď ke mně, broučku!“

Markéta koutkem oka zahlédla matku. Lucie jedním okem sledovala ostatní návštěvníky ve vedlejší místnosti a druhým svoji dceru. Potřebovala mít jistotu, že se Markéta sládkovi zalíbí a nezkazí dohodu, kterou s ním tak těžce vyjednala. Zároveň dávala pozor, aby sládek její dceři neublížil.

„Nechte ji být, pane sládku!“ vykřikla Lucie a hnala se k němu. Když viděla, jak se svýma chlípnýma rukama sápe po Markétě, začala ho dlouhou rákosovou metlou tlouci po hlavě a ramenou jako nějaká pradlena, co zasahuje do rvačky.

„Hned mou dceru pusťte! To stačí! Vzpomeňte si na naši dohodu – žádné osahávání!“ řvala a pořád zákazníka vyplácela metlou. Pak popadla vědro s ledovou vodou a vychrstla mu ji na hlavu.

Tlusťoch zakňučel. Třásl se po celém těle a stíral si studenou vodu z očí.

Zamračená Lucie mu podala suchou osušku. Sládek ji vztekle vyškubl z její ruky a začal se energicky utírat.

„Žádné osahávání, pane sládku,“ hrozila mu Lucie prstem přímo před obličejem.

Starý sládek zavrčel a odvrátil se od ní. Kůži na těle měl po té nečekané ledové sprše svraštělou a rudou.

„Sedni si!“ poručil Markétě rozzlobeně. Hladil si přitom záda v místě, kde pořád cítil údery jejích pěstí. „Sedni si na stoličku, ať na tebe vidím!“

Markéta si začala přes boky stahovat natrženou košilku.

„Ne, seď tam pěkně nahá. Chci si prohlídnout, co jsem si koupil.“

Table of Contents

DÍL PRVNÍ – PŘED PÁDEM

Kapitola 1

DÍL DRUHÝ – PO PÁDU