Michal Rosa

NEVINNOSŤ

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text, cover design, photo © Michal Rosa 2014

Slovak edition © Michal Rosa 2014

Prvé vydanie

Vydal: Michal Rosa, Bratislava 2014

Editor: Joe

Návrh obálky a fotografie na obálke: Michal Rosa

ISBN 978-80-971578-9-0

Všetkým strateným chlapcom

Úvod

Kto som? Som vnuk, syn, brat, bratanec, priateľ i partner. Som obyčajný človek, ktorý vedie obyčajný život v obyčajnom meste. Nemám žiadne zvláštne schopnosti, nadštandardné známosti, nejazdím na Ferrari, nebývam v luxusnej vile alebo apartmáne. Nič v mojom živote nešlo ako po masle. Tiež som sa učil spôsobom pokus – omyl. Ako vy. Som jeden z mnohých. Ako vy. Ale ako jeden z mála vám chcem povedať o tom, ako aj úplne obyčajných ľudí môžu postihnúť neobyčajne ťažké situácie. A práve v tom najzraniteľnejšom veku – počas dospievania. Každý skutok, ktorý vykonáme, každá udalosť, ktorá sa nám prihodí, nás formuje, pretvára, ovplyvňuje. Naše životy sa menia podľa toho, ako sa meníme my. Dobré veci nám dodávajú optimizmus na našej ceste, zlé veci skúšajú náš charakter. Niekedy podľahneme a skúšku nezvládneme, ale to neznamená, že sme prehrali. Z každého dna sa dá odraziť, len to občas býva ťažšie.

Príbeh, ktorý sa chystáte čítať vypovedá o časti môjho života, ktorá mi dala, vzala a zmenila ma. Možno sa vám budú zdať osudy hrdinov tejto knihy povedomé. Možno vám niektorý z nich niekoho pripomenie. Ubezpečujem vás však, že nejde o ojedinelý prípad. Podobné osudy má mnoho iných ľudí v rozličných variáciách. Napríklad VY...

Prológ

Často myslím na to, prečo som urobil v živote niektoré rozhodnutia a ako by to vyzeralo, keby som sa rozhodol inak. A hlavne kedy nastal ten moment, to rozhodnutie, po ktorom sa všetko tak krásne pokurvilo.

Do istej chvíle, či do istého veku, by som nikdy nespravil nič bez predošlého súhlasu svojej mamy alebo otca. Bál by som sa následkov môjho konania. Bál by som sa aký dopad to bude mať, nielen na môj život, ale na život všetkých mojich blízkych. Ako sa na mňa budú pozerať rodičia, starí rodičia, ostatní príbuzní, priatelia,... skrátka všetci. Jedného dňa sa vo mne niečo vznietilo. Neviem ako sa to stalo, kedy to bolo, ani z akého dôvodu. Odrazu sa moje potreby, túžby, očakávania a ich naplnenie stali prioritou. Prestal som brať ohľad na všetko ostatné. Začal som súdiť svoje činy a činy druhých. Zaujímať postoje. Všetko už nebolo len dobré a zlé, no aj výhodné a nevýhodné. Každý človek raz musí dospieť do tohto štádia. Asi. Stratí akúsi čistotu a začne myslieť účelovo. Jeho myseľ, srdce aj telo začnú hľadať všemožné účely a človek ich nasleduje a snaží sa ich dosiahnuť. Detské hry prestanú byť zaujímavé, pretože telo má zrazu úplne iný účel, ku ktorému sa neovládateľne hlási. Myseľ sa s tým prostým pudom začne pohrávať, čo ju prinúti uvedomiť si i svoj nový účel. A srdce? Srdce to všetko cíti, otriasa to ním a tak si nevyhnutne nájde svoj skutočný cieľ.

Na každého to príde inokedy, nik sa tomu však nemôže vyhnúť. Čím dlhšie človek odoláva, tým hlbšie do toho potom padne. A odvtedy robí človek jednu chybu za druhou. Nie takú, za ktorú sa stačí ospravedlniť starej mame, alebo za ktorú mama pofúka koleno, či pani učiteľka napíše poznámku do žiackej knižky. Za tieto chyby sa platí a tí, ktorým naozaj ublížime nie sú len ľudia v našom okolí. V konečnom dôsledku si tie chyby budeme musieť pripustiť a snažiť sa s nimi vyrovnať. A možno si ich raz aj odpustiť.

Kapitola 1

Pohár vína ešte nikomu neublížil

Tomáš sedel v kuchyni pri stole oproti mne. Slnko práve zapadalo a sýto oranžové svetlo sa lámalo na žalúziách tak, že vytváralo nádherné žiarivé pásy na jeho tvári, krku a hrudi. Spod V výstrihu jeho kaki trička rašili drobné rovnomerné chĺpky. Určite si ich holí, pomyslel som si. Dym z našich cigariet sa spojil do jedného stúpajúceho obláčika v zemi nikoho, nad stolom medzi ním a mnou, a na chvíľu zahalil jeho hlboké hnedé oči. Napriek tomu, že mal 28 rokov, hovorili, že je ďaleko starší. Skúsenosti, spomienky, starosti sa podpísali na jeho pohľade. Bol tak zádumčivý, až som miestami nevedel, či ma len veľmi sústredene počúva alebo je mysľou v mori snov nejakej inej dimenzie.

Našiel ma v centre mesta, opitého na mol s dorezanou rukou a ďalšou jazvou na duši, v deň, keď som vyznal svoju platonickú lásku jednému nadstavbárovi u nás v škole a on ma potupne vysmial. Celá škola sa odvtedy výborne zabávala na môj účet. Nechápal som, čo ho vtedy viedlo k tomu, aby pomohol deprimovanému 16-ročnému chalanovi. Všetci ostatní ľudia ma míňali bez povšimnutia alebo prejavenia akéhokoľvek záujmu. On jediný sa v ten neskorý večer, pred viac než mesiacom, pri mne zastavil, vzal ma k sebe domov, ošetril a upokojil.

„Takže...“ odmlčal sa a prehrabol si polodlhé husté tmavohnedé vlasy.

Jeho účes vlastne nebol účesom. Bol to taký nepravidelný zhluk, s ktorým sa ráno človek zobudí a nevie čo s ním spraviť, aby ho zmysluplne upratal. Jemu tento chaos vskutku svedčal. Pôsobil ako náročne opracovaný výtvor vizážistu filmových hviezd. Tie vlasy ma tak fascinovali, že som ustavične zápasil s nutkaním prehrabnúť mu ich sám. Chcel som vedieť aký je to pocit. To by však nebolo správne a mohol by si to zle vysvetliť. Tak som si aspoň užíval pohľad na to, ako každé jeho prehrabnutie vytvorilo nový unikátny vzhľad tomu vrabčiemu hniezdu, ktoré nosil na hlave.

„Takže?“ vrhol som na neho spýtavý pohľad s provokačným úškľabkom na perách. Bavila ma jeho nervozita, jeho neistota a bezradnosť. Vlastne som si to celkom užíval ako keď sa niekto úpenlivo snaží vykoktať nejakú dôležitú informáciu, vy presne viete čo chce povedať a škodoradostne ho necháte, nech sa chudák potrápi sám.

„Pochop Danko, nikdy predtým som nič také nerobil. Snažím sa prísť na to, ako to uľahčiť nám obom.“

„A nebolo by jednoduchšie keby sme išli priamo na vec? Vieš, ako keď si rýchlo strhneš náplasť. Bolí to tak či onak, ale máš to rýchlo za sebou.“

„Máš pravdu. Aj tak nemáme veľa času, pokým sa moja žena vráti z práce. Nechcel by som aby, nás pristihla. Dochádzajú mi výhovorky.

Dáš si niečo na pitie?“

„Whisky?“

„Myslel som nealko. To, že ti v podniku nalejú, neznamená, že ti nalejem aj ja. Viem koľko máš rokov.“

„Aj oni vedia koľko mám rokov a nalejú mi.“

„Nevyjednávaj! Keď budeš mať o dva roky viac, nalejem. Teraz ti bude musieť stačiť kola.“

„Tak aspoň pohárik červeného k tomu?“ Uškrnul som sa previnilo. „Jeden pohár mi predsa neublíži.“

Tomáš pokrútil hlavou a vybral z chladničky kolu. A načatú fľašu červeného. Usmial som sa na neho. Vedel som, že neodolá, lebo ak táto situácia bola trápna mne, jemu musela byť stonásobne viac. Potreboval trochu promile viac než ja. Nalial mi len symbolicky, ale vedel som, že je to na dobrej ceste. O chvíľu bude v pohode a môj vytrvalý pohľad na to, ako si s chuťou odpíja zo svojho ďalšieho plného pohára, ho donúti aby dolial aj mne.

„Čudujem sa, že si mi nezakázal fajčiť.“

„A k čomu by to bolo? Tak či tak by si si vonku zapálil, bez ohľadu na to, či sa mi to páči alebo nie. Navyše, v tvojom veku som už tiež fajčil, takže by to bolo odo mňa dosť pokrytecké.“

„Presne tak. Ideme na to? Ja som pripravený.“

Naše doťahovanie a prázdna spoločenská konverzácia nás pripravila o množstvo času, preto sme museli skončiť takpovediac v najlepšom. Celých nás to pohltilo a tak sme po chvíli prestali sledovať hodiny, čo sa ukázalo byť nebezpečne riskantné, lebo som odchádzal o desať minút neskôr ako som mal. Obaja sme sa obávali, že sa na chodbe alebo pred vchodom stretnem s Janou, Tomášovou ženou, a to by znamenalo veľký problém. Obzvlášť preto, že sme v našich stretnutiach s Tomášom obaja chceli pokračovať. Môj tajný únik bol ako z filmu. Najprv skontrolovať chodbu, potom rýchlo vykĺznuť a po schodoch utekať dole. Na prízemí preveriť situáciu a vypariť sa zadným východom. Tomáš sledoval stav vonku cez okno s telefónom pripraveným v ruke, aby ma mohol informovať o prípadnej zmene únikovej trasy. Cítil som sa ako zločinec na úteku. Nebolo to však prvýkrát. Dúfal som, že Tomáš stihne trochu upratať, vysypať popolník a hlavne umyť a schovať poháre, z ktorých som pil. Janu som síce veľmi v láske nemal, ale je dosť inteligentná na to, aby si v hlave dala dokopy, že 1+1=2.

Prešiel som sa o zástavku ďalej než obvykle, stále totiž hrozilo riziko stretu s Janou. Električka ako zvyčajne meškala, ale neprekážalo mi to. Domov som sa neponáhľal. Nechával som v sebe doznievať dnešný večer s Tomášom. Všetky tie pekné slová, znejúce ako symfónia na vlne melódie jeho hlasu. Tie pohľady jeho očí, ktoré akoby nazerali do hĺbky mojej duše, nekriticky, bez toho, aby súdil moje rozhodnutia a moje správanie. Jeho vôňa. Jeho vyspelé, mocné telo. Jeho nezbedné vlasy.

Ozveny toho večera vo mne stále vibrovali.

Električka bola plná ľudí, ktorí cestovali z práce, dôchodcov a zopár študentov, ktorí si zrejme vyšli po škole na potulky mestom. Všade boli cítiť rôzne pachy. Pot. Od nepríjemne kyslastého pachu dôchodcov, cez ťažký zápach robotníkov a o niečo málo znesiteľnejší pach predavačov, kuchárok a kancelárskych pracovníkov až po príťažlivý pach skupinky mladých chalanov, ktorí sa nahrnuli na koniec električky, kúsok za mňa. Cítil som v tom pachu ich aktívny život, sladko-slaná vôňa mladého potu zmiešaná s vôňami športových dezodorantov a sviežich voňaviek, ktoré zanechali takmer nebadateľnú stopu. Vôňa kvalitnej aviváže, ktorú starostlivá mamička niektorého z nich používa, dotvárala celkové zloženie zaujímavej zmesi, doplnenej alkoholom prchajúcim cez ich otvorené póry, závanom cigaretového dymu a charakteristickým podtónom spotených nôh, na ktorých mali celý deň obuté mohutné slabo priedušné značkové tenisky. Bol veľmi horúci júnový deň, ktorý bol predzvesťou ešte horúcejšieho leta. Dokonca aj okolo ôsmej bolo stále dusno. Zástavku pred tou mojou prešli chalani zo zadnej časti k stredným dverám a vystúpili. Škoda, že všetci. Jeden z nich bol náramný fešák, priam prototyp idola. Pred tým než vystúpil sa poohliadol a naše pohľady sa na okamih stretli. Neuhol som, nechcel som. Chcel som, aby vedel, že ho vnímam. Videl som ho už párkrát aj v mojom okolí. To by ale bola príliš pekná náhoda, aby vystúpil spolu so mnou a nebodaj sa dal so mnou do reči. Pri vystupovaní by sme sa zrazili, lebo každý z nás by chcel ísť iným smerom. Ospravedlnil by som sa mu a on by si vypýtal cigaretu. Zapálili by sme si spolu a zhovárali sa o tom, odkiaľ ideme a čo sme dnes zažili. Ách, tá predstavivosť. Cesta mi ubehla rýchlo aj vďaka tomu, že som načúval rozhovoru skupinky chlapcov za mnou a snažil som sa identifikovať hlas toho Idola. Hlas je podľa mňa dôležitý a okrem toho ma baví skúmať prejav a hlasy iných ľudí, analyzovať, či sa im hodia alebo nie. Myslím, že som celkom pekný chalan, dokonca mi to mnohí povedali, napriek tomu však priťahujem iné typy, než tých fešákov, ktorí sa mi tak náramne páčia. Väčšinu mojich nápadníkov by som mohol zhrnúť pod nelichotivým, bohužiaľ vhodným názvom „poškodený tovar“. Buď sú fyzicky pekní, ale zdeformovaní na duši, či inak, alebo ma ich zovňajšok jednoducho neláka, ale vo vnútri sú naozaj krásni. So správnou kombináciou som sa zatiaľ nestretol. Teda v tom zmysle, že by o mňa ten druhý javil záujem.

Ešte som si zapálil, dal dve mentolové žuvačky, nasprejoval sa voňavkou, aby zo mňa cigarety a víno tak neťahali a šiel domov. Ako každý večer som len bezducho pozdravil a ťahal čiaru do svojej izby. Mama vošla pýtajúc sa ako bolo v škole, na čo som odpovedal, že tak, ako vždy. Lebo to bola pravda. Nič zvláštne sa v škole neudialo a s blížiacim sa koncom roka, sa už asi nič zvláštne neudeje. Známky uzavreté, takže je to len nevyhnutné trávenie času na mojom extrémne neobľúbenom mieste. Keď mama za sebou zavrela dvere, zrejme uspokojená mojou stručnou odpoveďou, prezliekol som sa a sadol k počítaču. Je fakt, že keby sa spýtala ako bolo po škole, asi by som nevedel tak jednoducho odpovedať, beztak som bol rád, že netlačila na pílu. Po pár komentároch na obľúbenej sociálnej sieti a prečítaní mejlov som pokračoval v každovečernom lovení chalanov na chate. Aj napriek tomu, že sa pár schopných úlovkov zadarilo, nevedel som dostať z hlavy dnešný večer s Tomášom. Stále mi v ušiach znel jeho hlas a všade som cítil jeho vôňu. Mužný, jemne korenistý parfum s prímesou jeho vlastnej telesnej vône a dymu z cigariet. Hlas mal hlboký a hovoril potichu, jemne a zrozumiteľne. Občas intonoval tak, že niektoré vety, či slová sa mi vryli do mysle. Neviem, či to robil cielene alebo to bol jeho bežný prejav, ale práve vďaka tomu som ho tak rád počúval. Dokázal by som to zrejme naveky. Odrazu ma prepadla potreba znova ho počuť. Aspoň na chvíľu. Zavolať som mu nemohol. Nechcel som riskovať, že ho vyruším, keď bude s Janou. Našťastie, ani neviem na čo, ale požiadal som ho, aby mi nahrávku dnešného interview skopíroval do môjho mp3 prehrávača. Tak som vypol počítač a ľahol si s empétrojkou v ušiach na posteľ. Zavrel som oči a keď som spustil nahrávku, vybavil som si jeho profesionálny výraz, ktorý sa mu zjavil na tvári sotva spustil nahrávanie.

„Rozhovor s Danielom. Otázky kladie Tomáš Herz. Daniel, povedz mi na začiatok niečo o sebe.“

„Mám 16 rokov, som študentom strednej odbornej školy obchodnej v Bratislave, kde práve končím druhý ročník.“

„Ale kto je v skutočnosti Daniel?“

„Daniel je chlapec, ktorý sa vychovával sám. Vyrastal v neúplnej rodine. V detstve nijak zvlášť nevyčnieval z davu. Bol a možno stále je ľahko ovplyvniteľný, kvôli silnej potrebe zapadnúť a byť súčasťou kolektívu. Napriek tomu, že si vždy vystačil sám, potrebuje mať okolo seba ľudí, ktorý ho podporujú a stoja za ním. Neskôr nadobudol potrebu sa zviditeľniť, znamenať niečo viac, dokázať viac. Od seba, od druhých aj od života očakáva veľa. Voľnomyšlienkar s umeleckými sklonmi a bohémskymi tendenciami.“

„Rozhodol si sa mi rozpovedať svoj príbeh. Prečo? Čím sa odlišuje od príbehov tvojich rovesníkov?“

„Nemyslím si, že môj príbeh je jedinečný. Som si istý, že mnohí moji rovesníci majú podobný príbeh, niektorí možno ešte tragickejší. Rozdiel je v tom, že ja sa za svoje chyby nehanbím a chcem ich posunúť ďalej, aby sa z nich iní mohli poučiť a možno vďaka tomu nezopakovali tie, ktoré som urobil ja. Je fajn sa učiť na vlastných chybách, otázne je, či ich musíme robiť až toľko a také závažné. Keď sa obzriem späť, vidím, že niektoré veci, ktoré som urobil boli absolútne zbytočné. Snažíme sa – silou mocou – odlíšiť sa od ostatných, napísať svoj mimoriadny príbeh, nabrať svoje výnimočné skúsenosti, len aby sme našli svoje šťastie a seba samých. Nakoniec som však zistil, že to všetko by som dosiahol aj bez niektorých skúseností, ktoré mi viac ublížili ako pomohli.“

„Zatiaľ to znie veľmi všeobecne. Ako tvoj príbeh začína?“

„Vedel som, že jedna z tvojich otázok bude znieť asi takto. Rozmýšľal som, kde začať s mojim rozprávaním. Myslím, že sa budeme musieť vrátiť v čase hlbšie, aby sme našli ten pôvodný spúšťač.“

„Nech sa páči, máš slovo.“

„Keď som bol mladší, zvykol som občas chodievať na predĺžený víkend k sesternici Olívii. Tak tomu bolo aj cez letné prázdniny medzi siedmym a ôsmym ročníkom základnej školy. Aj napriek tomu, že betónová džungľa Ovsište nie je práve ideálna prázdninová destinácia, chodil som tam rád. Vyrastal som a stále žijem na opačnom konci Bratislavy, takže pre mňa to bola v podstate exotika. Cez deň sme sa chodili kúpať, večer pozerali filmy a hrali sa na počítači. V tej dobe bol pre mňa vzácnosťou – ja som ho ešte nemal. Zaujímavejšia časť nás však čakala neskoro v noci. Počkali sme kým Livkina mama zaspala a potom sme sa nenápadne vykradli von. Čakal nás prieskum nočnej Petržalky. Túlali sme sa kade-tade, viedli sme nekonečné rozhovory. Sme v rovnakom veku a prakticky sme spolu vyrastali, preto sme našli dokonalé porozumenie. Liv je ako moja sestra. Mali sme vtedy 12 rokov a Liv sa podarilo získať od spolužiačky cigaretu – Chesterfieldku. Na škole som bol členom redakčnej rady školského časopisu, ktorý bol orientovaný na boj proti drogám, alkoholu a fajčeniu. Šíril osvetu medzi deťmi. Mňa však v siedmom ročníku prenasledovalo sklamanie z toho, že spolužiaci a spolužiačky, ktorí fajčili, boli družnejší, spájalo ich to puto zakázaného ovocia, pričom ja som bol prakticky vykázaný, práve kvôli mojej účasti v redakčnej rade. Páčila sa mi ich družnosť. Túžil som ju zažiť tiež. Tak sme sa spolu s Liv rozhodli, že sa naučíme fajčiť. Okrem toho bol to pre mňa aj únik od depresie, ktorá ma ťažila, pretože práve v tej dobe som si už plne uvedomoval, že som iný ako ostatní chalani v mojom veku. Zatiaľ čo oni sa zaujímali o šport, počítačové hry, vyvádzanie hlúpostí a samozrejme dievčatá, ja som sa zaujímal o nich. Začal som ich vnímať inak ako spolužiakov či kamarátov. Začal som niektorých vidieť ako objekty túžby. Nevedel som si s touto informáciou poradiť a neuveriteľne ma trápil chaos v mojej hlave. Je to normálne? Prejde to, alebo budem taký navždy? Čo keď sa o tom niekto dozvie? Je to na mne vidieť?...

Spoločne s Liv sme teda vyfajčili našu prvú cigaretu. Bolo to super. Hneď sme išli do nonstopu kúpiť celú škatuľku. Vybral som Westky lightky, tie fajčil môj otec. Fajčili sme ďalej, ale pravda bola, že sme to nevedeli. Nevdychovali sme dym do pľúc, iba do úst.

Čas bežal, blížil sa koniec prázdnin a ja som sa túžil pochváliť s mojou novou schopnosťou. Napísal som smsku spolužiakovi Julovi, či by si nešiel so mnou niekedy zapáliť. Až neskôr mi došlo, ako trápne to bolo. No zabralo to. Nemal síce čas, ale napísal mi, že ak budem chcieť, môžem sa v septembri zastaviť pred školou na ich tradičnom fajčiarskom mieste. Veľmi ma to potešilo. Bola to príjemná oslava mojich trinástich rokov. Nevedel som sa dočkať školského roka. V prvý školský deň som sa zastavil na ich mieste a Julo tam bol. Uvítal ma širokým úsmevom a prijal ma do partie. Samozrejme, musel som si s nimi zapáliť. Stačilo tak málo a zrazu som bol pre nich normálny. Ale aj toto sa muselo nevyhnutne skomplikovať. Všimli si, že neviem fajčiť. Snažili sa ma to naučiť správne, ale nešlo mi to. Zakaždým som sa strašne rozkašľal. Cítil som sa zahanbene a najbližší víkend som sa to naučil sám. Kúpil som si Petry tvrdé. Tie fajčil Julo. Musel som mu dokázať, že čo zvládne on, zvládnem aj ja. Nedopadlo to dobre. Bolo mi z toho veľmi zle a chcelo sa mi umrieť. Moja prvá skúsenosť so „šľukovaním do pľúc“ sa odohrala vonku, v úkryte z kríkov a stromov neďaleko nášho domu. Mal som problém dotackať sa domov. Cítil som v hlave čudný tlak, akoby niečo prebralo kontrolu nad mojim telom a mysľou. Doma som si ľahol do postele a snažil sa bezúspešne zaspať. Môj žalúdok bol ako na vode. Každú chvíľu ma napínalo. Ani neviem ako, ale podarilo sa mi to. Na druhý deň som však bol v poriadku a moje telo sa cigaretám poddalo. Odvtedy ma začali spolužiaci viac vnímať a rozvíjal som kamarátstva so žiakmi z iných tried a ročníkov. Boli sme spojení našim zlozvykom. I tak som sa stále nevedel zmieriť s faktom, že takéto spojenie s ostatnými chalanmi mi nestačí. Bol som zvedavý.“

„V čom spočívala tvoja zvedavosť?“

„Dalo by sa povedať, že som sexuálne vyspel dosť skoro. Prvú erekciu som mal veľmi mladý, už si na to ani nespomínam. Pamätám si, že už vtedy som často onanoval. Stačilo mi, keď som v hocijakom týždenníku videl fotku s erotickým podtónom, prípadne vzrušujúci príbeh o prvom sexuálnom zážitku v časopise pre mladých a v rozkroku som pocítil nával krvi. Rád som sa hral so svojím telom. Vtedy som ešte nevedel, že sa tomu hovorí masturbácia. Často som si honil aj pri pozeraní filmov. Zostával som v piatok a v sobotu dlhšie hore, keď išli všetci spať. V noci vždy vysielali na jednej zo staníc erotický film. Nerozumel som, čo ma na tom vzrušuje. Často boli postavy nesympatické. Akonáhle došlo na milostný akt, bolo mi to jedno. Neskôr sa moja zvedavosť zmenila a ako vyplýva z môjho rozprávania, presmerovala sa. Pokukoval som po ostatných chlapcoch, pozoroval ako sa napínajú ich svaly na rukách, na nohách, naťahujúce sa a vystupujúce tepny na ich krkoch, bradavky presvitajúce a čnejúce spod tričiek, obrysy štruktúr ich svalov. Hľadal som niekoho s podobným pohľadom v očiach. Podobného pozorovateľa. A zároveň som sa obával. Čo ak by si niekto všimol ako sa pozerám? Prezrádza ma niečo? Môžem sa vôbec nejako prezradiť? Poznajú rozdiel?

Na telesnej som sledoval ich spotené šľachovité telá. Najviac ma priťahovali dvaja chalani z inej triedy rovnakého ročníka, s ktorými sme mávali spojenú telesnú výchovu. Boli od ostatných starší, prepadli niekoľkokrát. Bolo to zrejme práve to, čo ma na nich lákalo najviac. To, že boli vyspelejší a mužnejší. Boli jednoducho zrelší, zrejme aj skúsenejší. O to vzrušujúcejšie na mňa pôsobili. Fyzická vyspelosť ich zásadne odlišovala od ostatných. Dodávala im niečo dominantné, čomu som sa chcel poddať. Maroš a Adrián. Nerozlučná dvojka. Každý bol iný, avšak ich telá boli priam božské. Obe. Maroš bol vyšší ako Adrián, atletický typ, čierne krátke vlasy. Mal svoje chybičky krásy, ktoré som mu rád prepáčil. Pleť plná akné a škaredé zuby. Adrián bol zase svalnatejší a mal krásny býčí krk. Vždy pekne voňal exotickým parfumom, ktorý som si tiež neskôr kúpil. Prácne som ovoniaval všetky pánske voňavky v drogérií, kým som našiel tú správnu. Okrem toho Adrián rád experimentoval s farbou vlasov. V tej dobe ich mal polodlhé odfarbené na zlatý blond. Bezhlavo som po oboch túžil, ale Adrián sa mi páčil omnoho viac. Na rozdiel od neho bol však Maroš komunikatívnejší a angličtinár ako ja. Mali sme tú istú učiteľku angličtiny a obaja sme si s ňou veľmi rozumeli. Ja som bol v cudzom jazyku najlepší z ročníka a tak nám dohodla spoločné lekcie. Mal som Maroša doučovať. Dali sme sa do reči a dohodli sme sa na termíne. Neprišiel. Veľmi ma to mrzelo. Tešil som sa, že sa s ním konečne viac spoznám. Pani učiteľka mu však dohovorila, aby to nebral na ľahkú váhu a skutočne sa snažil niečo sa odo mňa naučiť, inak hrozilo, že znova prepadne. Maroš za mnou prišiel a ospravedlnil sa mi. Onedlho sme sa dohodli na stretnutí vonku. Snažil som sa pôsobiť nezaujato a mlel som svoje lekcie z angličtiny, ale Maroša to zaujímalo len neveľmi. Nevedeli sme si nájsť spoločnú reč.

Sklamaný a roztúžený som sa rozhodol hľadať útechu inde. Vždy, pokým mama alebo otčim prišli domov, trávil som čas v ich izbe v podkroví nášho domu. Mali tam telku s teletextom. Keďže som stále nemal počítač, bol to jediný spôsob ako nájsť niekoho ako som ja. Na televízore v obývačke bol teletext nefunkčný, ale poznal som ho. U otca som videl ako funguje. Zvykol si tam pozerať výsledky športu, alebo televízny program. Práve u neho som zistil, že teletext obsahuje mnoho iných častí a informácií. Bol to pre mňa prakticky prvý elektronický spoločenský portál. Keď v telke nič nešlo a rodičia neboli doma, študoval som obsah teletextu rôznych staníc na ich prijímači. Raz som objavil niečo veľmi dráždivé, čo mi nedalo pokoja. Našiel som tam totiž zoznamku, v ktorej bol „magický“ oddiel ON HĽADÁ JEHO. Najprv som si inzeráty len čítal. Pozoroval ich formát, snažil sa lúštiť význam medzi riadkami. Vedel som, čo chcem. Chcel som skúsenosti. Bol som neuveriteľne nahnevaný, že si neviem nájsť niekoho s kým by som skúmal svoje túžby. Naše túžby. Na teletexte nebol nikto v mojom veku, ale ja som bol odhodlaný. Uverejnil som teda inzerát. Trvalo mnoho dní, ba dokonca týždňov, kým som našiel niekoho rovnako odhodlaného. Maroš často rušil doučovania a záujem sa postupne vytrácal. Sústreďoval som sa na tých neznámych na druhej strane obrazovky našej televízie. Hľadal som riešenie problémov, ktoré zaťažovali moju myseľ. Chýbal mi niekto, kto by mi ukázal, ako to funguje medzi dvoma mužmi. Niekto, s kým by som mohol skúmať svoje telo a nechal by ma skúmať to jeho. Porovnať ich odlišnosti a spôsob akým reagujú na podnety. Potreboval som sa s niekým zblížiť, s niekým, kto prežil alebo prežíval to, čo ja. Nemohol som predsa byť jediný. Tá myšlienka vo mne vyvolávala pocit neznesiteľnej osamelosti, ktorému som chcel uniknúť. Áno, bolo by to iste prirodzenejšie, keby som si tým prešiel s niekým v mojom veku, s kým by sme zdieľali rovnaké potreby, túžby a obavy. Nikto taký tam však nebol. Pochopil som, že som zrejme v tomto vyspelejší ako moji rovesníci, preto mi nevadilo, ak sa stretnem s niekým starším. V januári prišiel deň D. Bol som dohodnutý s chalanom, ktorý tvrdil, že má 20 rokov. Mali sme sa stretnúť poobede na zastávke električiek pri zváračáku a tak sa stalo. Pionierska je veľkým dopravným uzlom. Obrovská križovatka kadiaľ prechádzajú autobusy, električky a autá. Dodávala výhodu neosobnosti a ruchu, v ktorom sa každá nepatričnosť ľahko skryla. Stretnutie mladého chlapca a dospelého muža tam nebilo tak do očí. Zostalo nepovšimnuté. Prepadol ma strach a dovtedy nepoznaná nervozita. Takmer som sa triasol. Ruky sa mi potili aj napriek všadeprítomnej zime. Nedokázal som si predstaviť, čo sa bude diať. Tá nevedomosť a očakávanie ma desili. Čo ak ma odmietne lebo sa mu nebudem páčiť? Čo ak sa do neho zaľúbim a pre neho to bude len jednorazová záležitosť? Čo ak bude na mňa zlý? Čo ak mi klamal a je to nejaký násilník alebo psychopat? Nikto nevedel kde som ani s kým som. Bol asi o hlavu vyšší odo mňa. Mal čierne krátke vlasy a celkom peknú postavu. Bol to sympaťák, ale v zásade ma nepriťahoval. Zdal sa mi totiž omnoho starší. Vyzeral skôr na tridsať. Ale čo už. Dohoda platila. Nedokázal som zutekať. Nechcel som si nechať ujsť príležitosť, na ktorú som tak dlho čakal. Aj keď som nebol spokojný s tým, čo som videl, nevedel som ho odmietnuť. Cítil som sa povinný dokončiť, čo som začal. Ja som predsa trval na stretnutí. Treskúca zima nám veľmi nepriala. Sneh husto padal. Vzal ma do jednej z bytoviek neďaleko Račianskeho mýta. Hľadali sme dlho, kým sme našli takú s otvorenou bránou. Vyšli sme takmer na najvyššie medziposchodie a tam si ma pritiahol k sebe. Cítil som sa nesvoj a veľmi som sa bál, že niekto vyjde z bytu a pristihne nás. Objal ma a ja som pocítil jeho teplo a horúci dych na mojom krku. Začal ma bozkávať na tvári, potom na ústa. Spolupracoval som. Chcel som ochutnať jeho jazyk a sliny. Naše pery sa spojili a jazyky prepletali. Nechal som ho viesť. Chutil dobre, jeho jazyk bol tvrdý, nie mäkký ako som si predstavoval. Rozopol mi bundu, jednou rukou vkĺzol pod oblečenie a masíroval bradavku, zatiaľ čo druhou mi hladkal rozkrok. Nevedel som čo robiť, tak som opakoval to, čo robil on. Hruď mal trochu chlpatú a bradavky tvrdé. Rozkrok v pozore. Bol to neopakovateľný pocit. Vtom niečo zabuchotalo na hornom poschodí a otvorili sa dvere. Rýchlo sme sa vytratili. Nechcel som už ísť do žiadnej bytovky. Bol som vystrašený. Nasledoval som ho hore k vlakovej trati. Po chvíli sme medzi koľajami našli plechovú búdu, ktorá zrejme slúžila na odkladanie nejakých vozíkov alebo náradia. Poskytla nám úkryt od snehu a potrebné súkromie. Nehrozilo, aby nás tam niekto pristihol.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971578-9-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

Prológ

Kapitola 1

Poznámka