Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

MOTÝLÍ DŮM

(ukážka)

Originální název: Später Frost

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2012

Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Später Frost“ by Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6056-6

Případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou

„A myslel jsem, že jsem fakt mrtvej. Až jsem si uvědomil, že je to jen Nebraska.“*

*šerif little bill daggett v „nesmiřitelných“

JERUZALÉM, ROK 1948

Konvoj se pomaloučku sunul podél pískově žlutých domů. Mlhavý horizont Katamonu se ve světle vycházejícího slunce postupně rozžhavoval. Henrik rozespale mžoural z okna auta. Vyrazili narychlo a bez snídaně, a tak měl hlad a loupal si pomeranč, který si stihl zastrčit do kapsy v hotelovém foyer.

V místě, odkud pochází, je exotické ovoce k mání jen na Štědrý den, a to pouze za předpokladu, že jste z rodiny, která si to může dovolit. Každou zimu měl nos rozpláclý na výloze Karlssonova lahůdkářství, než směl poprvé ochutnat kousíček skutečného ovoce. Bylo to dávno. V jiném životě, v jiné zemi. Zato tady je pomerančů jako písku na pláži v Sunnanö. A ve velkém hotelu, v němž byli ubytovaní, se z ovoce dokonce lisovala šťáva a podávala se hostům jako nápoj. Zažili jste už někdy něco tak bláznivého? Ale na druhou stranu: co je vlastně normální v téhle podivné cizí krajině, která se právě nově uspořádává? Pohlédl do zpětného zrcátka. Vzadu seděl Wennerberg a mluvil s francouzským důstojníkem. I když nerozuměl ani slovo, věděl, že jde o politiku. Vždycky jde o politiku. Smlouvy, jednání, linie v poušti. Izrael, Palestina, Jordánsko. Angličané a Spojené národy. Snažil se to všechno pochopit, ale občas se mu z toho všeho kouřilo z hlavy.

Auto projelo výmolem a zarachotilo. Henrik se bouchl do hlavy, Ferdinand, který řídil, zaklel. U krajnice rostly palmy a borovice. Borovice má rád, ty rostou i tam, odkud pochází. A pak zase žluté domy, pískovec, samý pískovec; jako by z pískovce bylo celé město, dokonce i jeskyně, v které přišel na svět Ježíš a kterou navštívil už dva dny po příjezdu. Od té doby uběhly tři měsíce.

Slunce velkoryse rozlévalo světlo po zaprášené cestě, po střechách a fasádách domů. Auto najednou zastavilo; vozy před nimi zůstaly také stát.

„Vojenská kontrola,“ řekl Ferdinand, pokrčil rameny a natáhl se pro cigarety.

Teď už to viděl i Henrik. Konvoj zastavila skupina mužů v uniformách. Kráčeli podél řady vozů a nakukovali do aut. Tmavé obrysy postav v ostrém protisvětle. Ferdinand si zapálil cigaretu. Henrik tu značku znal, tyhle kouří Ferdinand odjakživa. Na oranžové krabičce stálo mezi hebrejskými písmeny anglické slovo „Sport“, za ním postava svalnatého běžce. Vzhled toho balíčku cigaret měl rád, ačkoli sám nekouřil. Rozhovor obou mužů na zadních sedadlech ustal. Jeden z vojáků přistoupil přímo k jejich vozu. V ruce něco držel, vypadalo to jako fotografie. Předklonil se, aby mohl nahlédnout dovnitř. Oslepovaly ho odrazy na skle. Ale pak přece jenom něco rozpoznal. Oči se mu rozšířily. Vykřikl něco hebrejsky, rozčíleně.

Henrik viděl, jak vytahuje zbraň, a pak to bouchlo, až mu zalehlo v uších. Na zadním sedadle něco explodovalo. A pak znovu. A ještě jednou. Poslední exploze byla docela blízko, skoro jako by něco vybouchlo přímo v něm. V paži ucítil příšernou bolest. Poslední, co vnímal, byla krev, která z něj vytékala. Pak se vše rozplynulo v temnotě.

ŠVÉDSKO DNES

1

Nádraží ve Växjö se ve vlhkém chladu pozdního únorového odpoledne vznášelo jako vesmírná loď. Kužely reflektorů vytahovaly z přítmí budovu s dřevěným obložením. Jen schody z betonu, které vedly z prostranství před nádražím k přechodu přes koleje, jako by bránily půlkruhové budově ve tvaru UFO ve vzlétnutí. U schodů stála Stina Forssová a dívala se přes nevlídné prostranství před nádražím na liduprázdnou pěší zónu. Kromě ní z vlaku vystoupili pouze tři další cestující, zakuklené postavy, které se rychle rozprchly do různých směrů. Byla jí zima, ruce si zastrčila hlouběji do kapes lodenového kabátu.

Dvoudenní jízda vlakem z Berlína přes Fehmarn a Dánsko až do jihošvédského města Växjö byla od začátku až do konce vážně k vzteku: aby se vlak dostal přes Fehmarnsund a Dánsko, najel na trajekt, kde museli všichni cestující vystoupit. Na palubě byla příšerná zima a foukal vítr, takže šla do duty free shopu, kde si koupila parfém a láhev vodky. Alkohol je ve Švédsku drahý. Pak vypila kávu, snědla párek v rohlíku a vsedě si zdřímla. Když se z reproduktoru najednou ozval hlas a vyzýval cestující k nástupu do vlaku, příšerně se lekla a pospíchala zpět na své místo. Kabelku, ve které měla taky mobilní telefon, samozřejmě nechala v palubní restauraci pod stolem. Kromě toho nabrali kvůli rozbouřenému moři zpoždění, takže jí v Kodani ujel přípoj. Strávila proto hodinu v McDonald’s, čekala na další vlak a kečupem malovala obrázky na stůl, než ji jeden ze zaměstnanců požádal, aby restauraci opustila. Když už člověka vyhazují i z McDonald’s, tak to sotva může být ještě horší, pomyslela si. Jakmile konečně dalším vlakem překonali úžinu Öresund a dorazili do Švédska, bylo pozdě večer. K tomu všemu musel vlak kvůli technické závadě přerušit jízdu v Malmö a jeden zaměstnanec drah jí klidným hlasem vysvětloval, že poslední spoj do Växjö byl zrušen. Bez náhrady. Z donucení tedy strávila noc v hotelu nedaleko nádraží, spala dlouho a pokračovala v jízdě až v poledne. Teď je tedy konečně na místě, ale kde to, sakra, skončila?

S kufrem na kolečkách vyšla na prostranství před nádražím. Ve stojanu si poklidně rezavělo několik opuštěných kol, jednomu praskl potah na sedátku, takže z něj vyhřezávala pěnovka. Vedle nádraží stála budova pošty, restaurace, obchod s koly a s hi-fi věžemi; ani v jednom z oken se nesvítilo. Připadalo jí, jako by se město nacházelo v hlubokém zimním spánku, v jakési hromadné zimní strnulosti, jejíž smysl vzhledem k neustálému dešti se sněhem nezpochybňovala ani na chvíli. Jedinou známkou života byl taxi-bus značky Volkswagen s orosenými okny, který stál u zastávky a jehož motor běžel naprázdno a klepal. Ani to není Volvo, blesklo jí hlavou. Opravdu je tohle pořád ještě ta země, ve které vyrostla? Její Švédsko vypadalo jinak než zapomenuté nádraží jednoho zimního nedělního odpoledne. Její Švédsko bylo teplé a slunečné a vonělo pryskyřicí z borovic a lesními jahodami. Chudáku Stino, tady máš ten svůj les. Začíná hned za nádražím. Je vlhký, chladný a obrovský. A někde tam bydlí Pipi Dlouhá punčocha se svým koněm a hloupou opicí a má zánět močového měchýře.

Rozhodla se správně? Nebo to všechno byla chyba? Unáhlený útěk? Nebo sentimentální hloupost, což by bylo ještě horší? Třásla se zimou. Přesto se rozhodla, že si nevezme taxi, a vydala se k pěší zóně.

Hotel, který si rezervovala z Berlína, stál přímo naproti jejímu budoucímu pracovišti. Působil střízlivě. Recepční si prohlížel občanský průkaz. Z pohledu se mu dalo vyčíst, že se horlivě snaží dát do souladu její německé doklady a bezchybnou švédštinu bez přízvuku. Sám měl severošvédský akcent. Když zadával adresu do počítače, došlo jí, že tahle adresa už neplatí. Berlín už je daleko. Jejím domovem teď bude tenhle hotel. Prozatím. Recepční jí podával svazek klíčů.

„Vítejte, Stino Forssová.“

Řekl Fošová. Jako Frošová bez r. Ve švédštině to znělo tak nějak úderněji než v němčině: Fošová. Jako když vychrstne voda z kohoutku.

Dřív o tom takhle nikdy nepřemýšlela.

Na pokoji si vybalila věci. Další, mnohem větší kufr by měl dorazit poštou v nejbližších dnech. A taky kabelka. Alespoň ji o tom v telefonu ujišťovala jedna z pracovnic dopravní společnosti. Pak zavolala sestřenici Maji, která bydlí s rodinou na venkově nedaleko Växjö. Slíbila, že se jí po příjezdu ozve. Našla Majino číslo v telefonním seznamu, který ležel na nočním stolku. Maj bývala taky Fošová, ale už dlouho je vdaná a jmenuje se Lundinová.

Sestřenice měla radost, že ji slyší. Naposledy se viděly před třemi lety na jedné narozeninové oslavě. Forssová jí navrhla společnou večeři ve městě. Maj se zasmála.

„Vždyť je neděle.“

„Právě proto. Přijď i s dětmi. A Mathiase bych samozřejmě taky ráda viděla.“

„Ale v neděli přece není ve Växjö nikde otevřeno.“

Lundinovi bydleli ve vesnici Moheda, která se nacházela severozápadně od Växjö necelou půlhodinku jízdy autem. Silnice se táhla jehličnatým lesem jako mokrý provázek a najednou se v soumraku zaleskla napravo od cesty ledová plocha velké vodní nádrže.

„To je jezero Helgasjön,“ vysvětlovala Maj. „V létě u něj máme motorový člun. Musíš tam s námi vyrazit. Jestli chceš, můžeš si zajezdit na vodních lyžích. Děti to milují,“ zasmála se. Forssové připadalo, že se směje často. Určitě je to veselá máma a dobrá zdravotní sestra. Z téhle razantní ženské vyzařovala chuť do života a pragmatismus.

„A ty do města jezdíš každý den autem?“

„Od té doby, co jsou holky na gymplu, tam jezdíme všichni čtyři. Mathias musí do kanceláře a já do nemocnice. Kdo nerad jezdí autem, má tady problémy. Samozřejmě tu máme autobus, ale nejezdí tak často a v zimě nejezdívá přesně. V autě zase člověk musí dávat pozor, hlavně na okreskách, kvůli losům a jiným zvířatům. Berlín taky není zrovna malý, tam jsi určitě často jezdila z bodu A do bodu B, ne?“

Takhle to Forssová nikdy nevnímala.

„Člověk zkrátka tu a tam jezdí dlouhé štreky,“ přitakala.

Lea a Tuva měly stejné hnědé copy a nosily tytéž růžové hodinky z umělé hmoty jako jejich matka. Mathias Lundin byl štíhlý muž s pevným stiskem. Potkávala se s ním na rodinných oslavách, tehdy měl ještě dlouhé vlasy. Jako by to byla celá věčnost. Teď je ostříhaný nakrátko, což zdůrazňuje jeho vysoké čelo. Maj dala na stůl chléb, máslo a sýr. To je večeře jak z Bullerbynu, pomyslela si, v másle byl dokonce zapíchnutý dřevěný nožík. Jako zákusek se podávaly zavařované švestky s vanilkovým krémem.

„Ty to všechno děláš pro něj, že?“ Maj na ni pohlédla.

Ačkoli Forssová tuhle otázku očekávala, připadalo jí složité na ni odpovědět. Píchla lžičkou do švestky. Dužina byla úplně měkká.

„Stino, je dobře, žes přijela a že to všechno bereš na sebe. Tvoje přítomnost mu prospěje. Chybělas mu, víš to? A teď s tou nemocí to pro něj taky nebude o moc lehčí.“

Forssová cítila, jak se v ní něco napíná. „Kdy jsi u něj byla?“

„Naposledy před dvěma týdny. Je v dobrém zařízení. Starají se. Ale stejně. Víš, změnil se. A ještě se změní.“

Forssová sledovala, jak na misce se švestkami přistává moucha. A přitom je únor. Mathias si všiml jejího pohledu. Mávnutím ruky otravný hmyz odehnal.

„Soused. Má krávy. Lákají nám sem mouchy.“

Znělo to jako omluva.

„My jsme prastrýčkovi něco vyrobily,“ ozvala se Lea, starší z obou dívek. „Lapač snů. Visí mu teď v nemocnici na zdi vedle postele.“

Později seděli v obývacím pokoji, děti se stáhly do pokojíčků. Maj nalila čaj do velkých barevných hrnků. Forssová se rozhlížela.

„Máte to tady hezké. Všechno ze dřeva. A toho místa.“

„To je výhoda života na venkově. Jen počkej na léto. To je pak Švédsko úplně jiná země.“

„Alespoň na týden,“ poznamenal suše Mathias.

Zasmáli se tomu. Pak mluvili o ostatních příbuzných. Majini rodiče Kurt a Karin minulý rok konečně prodali pilu a odstěhovali se do Oskarshamn, Majin bratr Erik se rozvedl a momentálně žije v Göteborgu, sestra Mona trénuje ve středním Švédsku lovecké psy.

„A co tvá matka?“ chtěla vědět Maj.

„V pohodě. Jo, daří se jí vážně dobře.“

Znělo to chladněji, než zamýšlela. I když už od té doby uplynula spousta let, bylo pro ni pořád ještě těžké mluvit s rodinou z otcovy strany o matce.

„To jsem ráda. Vážně, Stino, to jsem moc ráda.“

Maj se usmála. Forssová se rozhodla jí věřit. Napili se čaje. O něco později rozhovor tak nějak přirozeně skončil. Mathias Stině nabídl, že ji odveze do města. Maj ji na rozloučenou objala. Déle, než čekala.

„Vítej doma,“ řekla pak.

2

„Zatracený potvory,“ řekl Gunnar Berg a zasmál se.

Ingrid Nyströmové se ulevilo. Takže zatím se ještě pořád dokáže smát. Pohled na mohutného muže s rozcuchaným látkovým zvířetem na klíně ji taky rozesmál.

„Bála jsem se, že ti to bude připadat nevkusné.“

„Nesmysl, vždyť mě přece znáš. Až budu zase doma, ukrojím si z té věcičky pořádný steak. Pokud mě o ni neobere vnouček. Tobias má v pokojíčku hotovou zoologickou zahradu z plyšáků a tenhle kousek mu ve sbírce možná chybí.“ Gunnar Berg napřímil těžký trup a zmáčkl jedno z tlačítek, která byla zapuštěna do zdi u čela postele. „Sestra přinese vázu na ty hezké květiny od tebe. Nedáš si kávu nebo něco? Mají tady všechno. Požehnání zdravotního připojištění. Říkám ti, Ingrid – jedině jednolůžkový pokoj.“

„A já si myslela, že jsi sociální demokrat.“

„Však to taky jsem. Ale to přece neznamená, že nedokážu ocenit trochu luxusu. Olof Palme(1) by se samozřejmě otočil v hrobě, ale má to své výhody: léčí mě primář, optimální následná péče, pokoj s kabelovou televizí. Věděla jsi, že jsou programy, na kterých neběží celý den nic jiného než golf nebo rybolov? Vážně bys o tom měla popřemýšlet, přece jenom už nejsi nejmladší.“

„Díky, Gunnare. To je od tebe velmi galantní.“

„Rádo se stalo.“

Ingrid Nyströmová cítila, jak z ní spadlo obrovské břímě. Gunnar Berg se snažil tvářit, že má radost ze života jako vždycky. Před deseti dny ho na okresní cestě do Tingsryd potkala nehoda. Když se podařilo jeho bezvládné tělo vyprostit z totálně zdemolovaného auta, byl šest dní v kómatu. Teď je jeho stav stabilizovaný, ale přišel o jednu ledvinu a má tříštivé zlomeniny obou nohou. Pohmožděniny, řezné rány i odřeniny se zahojí, ale ještě pořád není jasné, jestli bude moct vůbec chodit.

Vrchní komisař Gunnar Berg byl už spoustu let jejím nadřízeným jako vedoucí kriminální policie a jeho těžká nehoda otřásla nejenom jí, nýbrž celým oddělením. Inteligentní a velkomyslný muž byl šéfem, podle kterého se během své kariéry řídila. Lodivod, který je pokaždé dokázal vyvést z mělčin a od útesů do bezpečných vod. Maják, podle něhož se mohli orientovat. Kousla se do jazyku. Lodivod? Maják? Co to tady plácá za nesmysly?

Berg posadil hračku na noční stolek. Dlouho si Ingrid prohlížel. Ten pohled dobře znala. Byl to pohled, kterým chce někoho přesvědčit.

„Mluvil jsem s Edmanem,“ začal. „Souhlasí. Zástupkyně šéfa zemské policie taky. Už je načase.“ Odmlčel se a rukama uhladil přikrývku. Pak pokračoval. „Pohlédněme pravdě do očí. To, co mi zbylo z nohou, je na dotek jako rosol, o ledvinách nemluvě. Doktoři rozhodně nejsou optimističtí, přesné prognózy nikdo nedává, a to i přesto, že mě ošetřuje přímo primář. A i kdybych nepotřeboval dialýzu a jednoho dne měl zase začít chodit – do důchodu mi zbývají tři roky. Proč bych si to měl dělat? Vrchní vyšetřovatel o berlích? Nebo s vývodem a sáčkem na moč na boku? No nedurdi se, vždyť je to pravda. Ty pohledy a soucit? A co schody, když bude zase stávkovat výtah?“

Berg se pokusil o úšklebek. Vyhnul se jejímu pohledu. V místnosti byl klid, bylo slyšet jen tikot přístroje, ze kterého mizely hadičky pod Bergovu přikrývku. Nechtěla to slyšet. Přístroj ani to, co jí Berg říká. To, co jí řekne. Uběhla minuta, pak další. Sluneční paprsky, které do místnosti pronikaly skrz žaluzie, si pohrávaly s prachem, který se vznášel ve vzduchu. A přitom by tady mělo být čisto, pomyslela si, jsme přece v nemocnici.

„Mluvil jsem o tom i se ženou,“ dodal Berg nakonec. „Vidí to stejně. A Edman už mluvil se Stockholmem. Vypadá to, že můžu jít do předčasného důchodu bez srážek. Edman je mizernej polda, a ještě horší šéf, ale není špatnej politik – vážně se vyzná ve všech těch administrativních sračkách.“ Vzdychl. A pak se opět neúspěšně pokusil o úšklebek. „Představuju si to asi takhle: Per Enquist ze stavebního úřadu mi ještě něco dluží. Když dostanu povolení, přestavím náš letní domek u jezera Helgasjön tak, aby se tam dalo bydlet celoročně, Elsa už spoustu let plánuje zahradu. Svůj důchod chci investovat do prvotřídního rybářského vybavení. Věděla jsi, že za dobrý naviják může člověk vypláznout i přes tři tisíce korun? A co teprve pruty…“

„Přestaň s těmi nesmysly,“ vybafla na něj.

„Ingrid, já se ti to jen snažím ulehčit.“

„Jo, já vím, promiň.“

Znovu vyhledal její pohled a ona se mu opět vyhnula. Místo toho dál pozorovala paprsky prachu, které stály v místnosti.

„Převezmeš to, Ingrid.“

Nereagovala.

„Jsi jediný člověk, který přichází v úvahu, a ty to moc dobře víš. Máš zkušenosti, kompetence, v týmu tě všichni akceptují. Dřív nebo později by to tak stejně dopadlo. Prostě k tomu jen dojde rychleji.“

Dveře se otevřely a do místnosti vešel ošetřovatel s kávou a vázou na květiny. Čekala, až mladý muž odejde. Venku se změnilo světlo. Zimní slunce teď malovalo bledé obrazce na zeď pokoje, prach byl ten tam. Káva chutnala mdle, a to i přes soukromé zdravotní pojištění; možná ale taky vůbec neměla na kávu chuť.

„A co Anette? Vím, že se o to místo chtěla ucházet. Výhledově.“

Berg si odfrkl.

„Neměla by šanci. Proti tobě ani proti uchazečům zvenčí. Chybí jí zkušenosti a má sklony k výbušnosti. Nikomu nic nevyfoukneš, Ingrid. Mně, a už vůbec ne Anette Hultinové.“

Obrazce se mihotaly na zdi. Konečně na něj pohlédla.

„Odjakživa jsem si to představovala jinak, chápeš? Tvůj odchod do důchodu. Jako něco radostného, milého. Jako takovou malou oslavu, na které budeme mít všichni na hlavách papírové kloboučky a budeme zpívat a dělat vtipy. Dál jsem nikdy nepřemýšlela. A teď… Je to tak blízko… A já nevím, jestli to tak zničehonic dokážu. Nevím ani, jestli to vůbec chci.“

Vstala a přistoupila k oknu.

Odtud shora je výhled přes jezero Växjö až ke koupališti. I když je už několik dní nad nulou, vrstva ledu na jezeře zůstává nadále neporušená. Na jezeře jezdil jediný bruslař, ruce mu kmitaly pravidelně jako metronom. Najednou ji zamrazilo. Zima ještě neskončila. Otočila se a opět si sedla na židli vedle Bergovy postele.

„Jde o to, že se to semlelo tak nějak rychle. Mám z toho špatný pocit. Že se nasáčkuju na tvoje místo, zatímco ty ležíš tady. Protože ležíš tady.“

Chytl ji za ruku.

„Kvůli jednomu zasranýmu divočákovi,“ zašeptala.

„Jsou to zatracený bestie,“ pronesl tiše a stiskl její drobnou ruku. Ta jeho byla na dotek jako ze smirkového papíru.

3

Vypnul světlomety a nechal motor několik posledních metrů k mýtině mezi řadami stromů běžet na volnoběh. Byla jasná noc a v kalužích, které se vytvořily mezi neústupnými zbytky sněhu v brázdách lesní cesty, se zrcadlily ojedinělé cáry mraků. Dlouho seděl ve skrytu auta a upřeně hleděl přes přední sklo do světa stínů, který se rýsoval na nebi. Sedím tady a hledím jak jestřáb, pomyslel si a přirovnání k dravému ptákovi se mu líbilo. Seděl bez hnutí minutu za minutou a snažil se vychutnat si každičký moment napětí a radostné očekávání. Za celé ty roky tady byl už tolikrát a nikdy tohle místo neopustil bez kořisti. Ani dnes tomu nebude jinak, i když dnes to bude zvláštní noc, protože dnes je to naposled, ano, tak si to slíbil, že dneska to bude úplně naposledy.

4

Ráno Ingrid Nyströmová dlouho postávala před zrcadlem v ložnici a přemýšlela, co na sebe. Nakonec se rozhodla pro tmavě modrý kalhotový kostým a bílou halenku. Obvykle si tuhle kombinaci obléká jen na rodinné slavnosti nebo do kostela. Její manžel Anders si z toho u snídaně dělal legraci, ale co on může jako pastor vědět o pracovním oděvu? Když zrovna nemá bohoslužbu, nosí vytahané béžové kalhoty z manšestru.

Po snídani se zajela ostříhat k nejmladší dceři. Překvapilo ji, když jí otevřela dívka s divokým účesem, kterou ještě nikdy předtím neviděla, nejspíš jedna z bezpočtu Anniných kamarádek, o kterých neustále ztrácí přehled.

„Dobrý den, jsem Madeleine,“ představila se dívka ve vytahaném tričku a v legínách s tygrovaným vzorem. Natáhla k ní ruku. „Zrovna trénujeme na kadeřnické zkoušky,“ dodala. „Styling a tak.“

V osm ráno? Podivila se v duchu Nyströmová, ale nahlas neřekla nic. To poslední, po čem dneska touží, je hádka s vlastní dcerou. Kromě toho byla v duchu dokonce spokojená, že Anna podle všeho konečně utužuje svou aktuální představu o budoucím povolání.

„Přesně tak,“ zaskřehotala Anna zevnitř, jako by uhádla matčiny myšlenky. „Ranní ptáče dál doskáče.“

Anna ji ostříhala, a dokonce ji přemluvila, aby si namalovala oči a nanesla trochu růže na tváře. Nakonec si matku spokojeně prohlížela.

„Teď vypadáš jako skutečná šéfka.“

Madeleine se ušklíbla.

„Skutečná femme fatale.“

„Vypadáš jako skutečná šéfka.“

Lars Knutsson byl první, kdo ji potkal na chodbě oddělení ve třetím patře policejního prezidia.

„Blahopřeji k povýšení, Ingrid.“

Tlustý, vysoký, vousatý Lars ji tak trochu nemotorně objal. Na chvíli jí připadalo, jako by zápasila s medvědem. Larsu Knutssonovi bylo stejně jako jí padesát a už spoustu let spolu pracovali na oddělení.

„Díky, Larsi.“

„Zasloužíš si to, vážně. Myslí si to tady všichni. Hlavně si z toho nedělej moc velkou hlavu.“

„Gunnar s tebou mluvil, že?“

„Byl jsem u něj včera, ale…“ Lars Knutsson zčervenal. Poškrábal se ve vousech. „Poslechni, myslíš, že by sis na mě pak udělala chvilku čas?“

„Jde o ty krádeže náklaďáků v Alvesta?“

„Ne. Jo. Teda o to taky. Vlastně jde o něco jiného. O moji letní dovolenou. Už jsem si ji zapsal do kalendáře na podzim. Jako do rozpisu dovolených. A pak jsem se zase vyškrtnul, protože manželka měla jít na jaře na léčení. No a teď se ta léčebná kúra odložila a švagr nás pozval do svého letního domku na Öland, víš, jenže do rozpisu už se na červenec zapsali dva kolegové a…“

„Larsi?“

„Co?“

„Tohle je můj první den ve funkci.“

„Aha.“

„Ještě jsem ani nedošla do kanceláře. Nesundala jsem si sako a neodložila tašku. Na psacím stole mi leží obrovská hromada papírů a rozpracované plány služeb na příští měsíc. V devět má přijít šéf kvůli všem těm formalitám a o půl jedenácté se představí naše nová zaměstnankyně.“ Nyströmová slyšitelně vydechla. Doslova cítila, jak se potí pod líčidly, na která není zvyklá, a kromě toho ji za krkem škrábaly zbytky ostříhaných vlasů. „Myslíš, že bychom si o tvé dovolené mohli promluvit zítra?“

„Není problém, Ingrid. Vážně to není problém.“

Knutssonovi doslova žhnul obličej. Celý zbrunátnělý se otočil na patě a s námahou se vlekl po chodbě.

„Larsi!“ vykřikla za ním. Zavalitý muž se zastavil a opět se k ní otočil. „Co se toho případu s náklaďáky týče: po obědě u mě v kanceláři, platí?“

Schůzka s Erikem Edmanem, šéfem úřadu, proběhla přesně tak neradostně, jak očekávala. Obsazení místa výřečným, nicméně nekompetentním člověkem bylo aktem politického ústupku, který se v uplynulých letech postaral o jistou nelibost a rozmrzelost mezi kolegy. Jeho absentující odborné znalosti a pracovní morálka se staly legendární a nemalá část zaměstnanců nazývala svého nejvyššího nadřízeného potají „Erik patnáct třicet“, protože tohle byl čas, kdy obvykle opouštěl budovu policejního prezidia směr golfové hřiště.

Formální část jejího povýšení na vrchní komisařku a vedoucí oddělení kriminální policie sestávala z toho, že jí přečetl fax zástupkyně šéfa zemské policie, který přišel ze Stockholmu. Pak jí dal hromadu papírů, které musela podepsat, a nakonec listinu.

„Je to vaše šance,“ řekl Edman, když jí třásl rukou. „Tak to nepodělejte.“

Byla ráda, když Erik patnáct třicet odešel z její kanceláře a ona se mohla konečně věnovat práci.

Ženě, která vešla do její kanceláře těsně před polednem, bylo kolem třiceti, byla nízkého vzrůstu a měla nápadně úzký pihovatý obličej, rámovaný houštinou červenohnědých vlasů, zastřižených na čele do šikmé ofinky. Křivý úsměv rtů, namalovaných zářivou červenou rtěnkou, a okolnost, že měla levé oční víčko trochu svěšené, zesilovaly dojem asymetrie v mladé tváři, a přesto se nedalo říct, že by nebyla atraktivní. Na sobě měla široké kalhoty do zvonu, z nichž vyčuhovaly zaoblené špičky draze vypadajících lodiček, a přiléhavou, trávově zelenou teplákovou bundu s modrými lemy, která by se hodila i na jedenáctiletou holku. Na malých prsou se vlnila vybledlá písmena nápisu Reinickendorfer Füchse. Červený lak na krátkých nehtech dokonale ladil se rtěnkou, koženými botami a náušnicemi, velkými jako mince, které se jí při každém pohybu zablýskaly mezi kadeřemi. Nic na téhle ženě nepřipomínalo kriminalistku, a přesto spis na psacím stole Nyströmové svědčil o působivé kariéře u berlínské kriminálky, včetně účasti v různých komisích pro vyšetřování vražd.

„Jsem Stina Forssová.“ Úsměv na tváři se jí zkřivil ještě víc. „Vlastně mám mít schůzku s vrchním komisařem Gunnarem Bergem, ale muž na příjmu mě poslal za vámi. Tohle je můj první pracovní den.“

Nyströmová vstala. Podaly si ruce.

„Vítám vás. Jsem vrchní komisařka Ingrid Nyströmová. Dnes je to do jisté míry i můj první pracovní den.“

Nyströmová se pousmála a vyzvala Forssovou, aby si sedla. Informovala ji o Bergově nehodě a o personálních změnách v policejním okrsku, pak hovořila o všeobecném rozsahu působnosti oddělení, o vývoji kriminality ve Växjö a v regionu Kronoberg a o budoucím těžišti nasazení nové spolupracovnice. Stina Forssová byla na rok přidělena komisariátu ve Växjö na pracovní praktikum, na jehož konci jí policejní úřad přislíbil stálé místo u švédské policejní služby. Nové evropské směrnice takové programy umožňují. Forssová bude během roku pracovat u zdejší policie a kromě toho dva dny v týdnu navštěvovat semináře na policejní vysoké škole ve Växjö.

Na konci rozhovoru provedla Nyströmová Forssovou po prezidiu a představila jí nové kolegy. Jako první kontaktní osobu jí určila Huga Delgada. Má klidnou, mírnou povahu a umí dobře vysvětlovat, a kromě toho je přibližně stejně starý jako mladá Němkošvédka. Zatímco se ti dva vydali do kantýny na oběd, ponořeni do odborného rozhovoru o databázích, měla Nyströmová poprvé během dnešního dne dobrý pocit. Možná nebude tak těžké být dobrou šéfovou. Jen je třeba umět přenášet pravomoci.

Když se kolem půl sedmé probojovala ke konci pracovního dne, město už dávno leželo v temnotě. Vyhlédla z okna své kanceláře. Mrholilo. Před vchodem do kina postávala skupinka mladistvých a kouřili, na parkovišti před petrolejově žlutě osvětleným prezidiem ležely mezi pruhy ostrůvky špinavého sněhu. Pohupování vrb bez listí ohlašovalo západní vítr. Dlouhé hodiny nic nejedla a teď měla hlad a byla unavená. Do tašky přes rameno si nacpala několik pořadačů. Po večeři bude dál pracovat, jestli ovšem ještě předtím neusne na sedačce. Když někdo najednou zaklepal na dveře, polekala se. Předpokládala totiž, že už šli všichni domů. K jejímu překvapení se ve dveřích objevila Stina Forssová a její zelená tepláková bunda se pronikavě vyjímala na tmavém dřevěném obložení chodby.

„Neruším? Vypadáte, jako byste byla na odchodu.“

„To taky jsem. Ale to nevadí. Pojďte dál. Co pro vás můžu udělat?“

„Víte… Mám ještě jednu otázku služební povahy.“

Nyströmovou napadlo, jak čistě zní švédština téhle mladé ženy. Spousta let v Německu na ní nezanechala ani stopu. Každopádně ne na jazyce.

„O co jde?“

Forssová neodpověděla hned. Místo toho si palcem a ukazovákem pravé ruky promnula pravý ušní lalůček. Nyströmová znala tohle gesto z výslechů. Byla napjatá, co teď přijde.

„Chtěla jsem s vámi mluvit o tom, jak to bude se služební zbraní. Formálně mám jen status policejní čekatelky, studentky na praxi. Fakticky tady ale budu vykonávat naprosto normální práci a bez služební zbraně bych byla něco jako… jako krejčí bez nůžek, jestli chápete, co tím myslím.“

Nyströmová se podívala na křivý úsměv přehnaně rudých rtů.

„Upřímně řečeno, ještě jsem se tím vůbec nezabývala. Budu se informovat, co se týká právní stránky této věci, souhlasíte?“

Forssová přikývla.

„Ale neměla byste si dělat starosti, Växjö je ve spoustě ohledů jiné než Berlín. Zbraně se u nás používají jen velmi zřídka.“

Forssová se pronikavě zasmála. „Toho jsem si všimla. Že je to tady jiné. Ale děkuji, že se o to postaráte.“

Byla na odchodu.

„Stino?“

„Ano?“

„Můžu vám položit osobní otázku?“

„Samozřejmě.“

„Existuje nějaký zvláštní důvod, proč jste se vrátila do Švédska? Z německé metropole do malého města ve Smålandu?“

Malá žena zaváhala. Znovu si sáhla na ušní lalůček.

„Rodinné vazby,“ odpověděla nakonec. Pak se otočila a odklapala červenými podpatky po chodbě.

Aha, pomyslela si Nyströmová, tak krejčí bez nůžek. Měla nejistý pocit, že Forssová říká jen určitou verzi pravdy.

5

Table of Contents

Tiráž

JERUZALÉM, ROK 1948

ŠVÉDSKO DNES

1

2

3

4

5

6

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

SOBOTA

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

O ČTYŘI DNY POZDĚJI