Alex Flinn

HVĚZDA

(ukážka)

Originální název: Diva,

vydáno u HarperTempest, New York 2006

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2006 by Alex Flinn

All rights reserved.

Title of the original edition: Diva

Translation © Veronika Volhejnová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6080-5

Kevinovi a Lauře

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji Joyce Sweeneyové, Laře Zeisesové, Nancy Werlinové, Marjettě Geerlingové, Toni Markietové, Catherine Onderové, Georgi Nicholsonovi a své rodině za pomoc a podporu. Obzvláštní dík patří Marii Bakerové a profesorům a studentům z Marlboro High School v New Yorku za to, že se mnou mluvili o Nickovi, Caitlin, o svých chlapcích a dívkách, o tom, proč mám o těch postavách napsat ještě další knížku, a taky za to, že mi pomohli srovnat si v hlavě, o čem Caitlinin příběh být má a o čem ne.

Spousta holek, co znám, o sobě říká, že jsou hvězdy. „To jsem hvězda, co?“ říkají, když člověku chtějí otlouct o hlavu nějaké nové lodičky za pět set dolarů, které jim koupil tatínek. Jenže na to, být hvězda, nestačí jen být bohatá. Hvězda zpívá, hvězdě na jeviště házejí kytky – hvězda je prostě úžasná. Taky hodlám být jednou hvězda. Ale nejdřív musím zvládnout tyhle talentovky.

No a samozřejmě – jak jinak – mám v krku knedlík.

Scéna: Sedím v hledišti tak asi, řekněme, s padesáti dalšími uchazeči, co by rádi studovali hudebně-divadelní obor na Miamské konzervatoři. Gotici sedí s gotiky, punkrockeři s punkrockery. Holka vedle mě má kroužek v obočí a vlasy ostře červeně nabarvené. Na každém je tu něco ujetého – až na mě. Jsem tu jediná holka v šatech (což možná je ujeté).

A taky se vsadím, že jsem tu jediná, kdo má knedlík v krku.

Nemysli na to. Jenže cítím, jak mi leží za jazykem jako špagety ze školní jídelny. Při konkurzu, který může změnit celý můj život. Odkašlu si a ta holka s kroužkem v obočí se po mně podívá a ukáže hlavou na člověka na jevišti.

Pardon – příště se budu dusit tišeji.

Nenápadně se po ní podívám. Moje kamarádky ze školy, takové ty roztleskávačské typy, by nejspíš řekly, že jí doma chybí pozornost. Jenže já si myslím, že každý, kdo dokáže nosit něco takového, musí být cool, a napadlo mě, jaké by to asi bylo chtít, aby si mě lidi všimli.

Já spíš stojím o to, aby mě nikdo neviděl. Je mi šestnáct let a těch prvních patnáct jsem byla tlustá, a tudíž neviditelná. Mně to nevadilo. No, možná trochu, ale… zvykla jsem si. Jenže loni v létě jsem jela na odtučňovací tábor, shodila jsem šestnáct kilo a stala se (aspoň dočasně) hubenou holkou, hezkou blondýnkou. Dokonce jsem to dotáhla mezi princezny školního sjezdu a dala jsem kopačky nejvíc sexy klukovi ze školy. Ale stejně jsem pořád většinou splývala se zdí.

Kdyby některá z mých kamarádek věděla, že jsem tady, na konkurzu do divadelní školy…, tak toho by si všimly určitě. A ne v dobrém. Ale neřekla jsem jim to. Neřekla jsem to dokonce ani vlastní mámě. Tohle je poprvé, co jsem něco podnikla úplně sama.

Má to hned několik důvodů.

Zaprvé, všechny moje kamarádky chtějí, abych byla jako ony – roztleskávačka, královna krásy. Myslela jsem si, že když zhubnu, tak opravdu můžu být taková. Ale teď, i když jsem už dost štíhlá, pořád ještě nejsem ten pravý typ na roztleskávačku. Je to zvláštní, ale změna vzhledu nezměnila nic na tom, jaká jsem. Když si představím, jak dělám pyramidu nebo vymýšlím pokřiky, tak…, no prostě chce se mi zvracet.

„Vidíš něco zajímavýho?“

Příliš pozdě si uvědomím, že zírám na tu holku s kroužkem v obočí. Já jsem ale blbus maximus.

„Ehm… strašně se mi líbí ty vlasy.“

„Co tady budeš dělat?“ ptá se.

Jen na ni zírám. To je to tak moc znát, že sem nepatřím? Snad kvůli těm šatům?

„Myslím na zkouškách. Habla ingles? Co máš připraveného?“

„Aha…, budu zpívat… operu.“ Čekám, že se zasměje nebo pronese nějakou pohrdavou poznámku.

„Dobrý,“ pozvedne obočí s piercingem. „Máš takovou tu přilbu s rohy?“

Udělám obličej, kterému máma říká operní – oči v sloup –, a snažím se nešklebit. „No, to ještě ne.“

„Promiň. Já jenom, no, že nevypadáš jako operní zpěvačka. Nejsi…“

„Tlustá?“ Ne. Už ne.

Dívka se zasměje. „To jsem říct nechtěla.“

Ale já vím, že chtěla. Vždycky to tak je.

Žena vpředu vyvolá jméno (ne moje). Holka s kroužkem v obočí se ohlédne.

Opera je druhý důvod, proč jsem tady. Miluju ji. Většina lidí považuje operu za divnou věc. Možná je to pravda. Ale já mám tu divnou věc ráda. Je to něco, v čem jsem dobrá. Možná tak dobrá, že po mně pojmenují moučník (broskev Melba dostala jméno po operní hvězdě) nebo třeba městečko. Možná jsem dokonce dost dobrá, abych se dostala na tuhle školu.

Největší a nejdůležitější důvod, proč jsem tady (ale tenhle důvod nikdy nikomu neprozradím), je můj bývalý kluk. Potřebuju se dostat někam, kde nikdo nezná ten smutný, smutný příběh o mně a o Nickovi. A kde ho taky nebudu muset denně vídat.

Strčím si do pusy bonbon proti kašli a donutím se sedět nehybně celé dvě minuty, dokud holka na pódiu nedozpívá.

Panebože. Co když jsem teď na řadě já?

„Sean Griffin!“ zavolá ta žena vepředu.

Vlastně jsem hrozně, hrozně chtěla být na řadě.

Četla jsem knihu o tom, jak uspět při konkurzu. Psali tam, že to nejhorší, co se na konkurzu může stát, je to, že roli nedostanete, takže nebudete mít peníze, takže si nebudete moct koupit jídlo, takže umřete. Prostě… když si představíte, že to úplně nejhorší, co se vám při konkurzu může stát, je smrt, tak potom už nemáte takové nervy, že to zvoráte.

Mně to tedy vůbec nepomohlo.

„Tady jsem!“ zazpívá nějaký hlas.

Ten kluk, Sean Griffin, je hubený a na sobě má vínovou kombinézu, která tvoří hodně nápadný kontrast k blond vlasům a k očím tak modrým, že je vidím i z téhle dálky. Vypadá starší a viděla jsem ho stát s profesory – myslela jsem, že je to nějaký asistent nebo tak. Ale možná je jen šplhoun. Vyjde na jeviště, narazí si na hlavu korunu z Burger King (fakt!) a začne zpívat.

Všechno tu má svůj původ, všechno tu má svůj den.

Dejte mi důvod a já ukážu vám svůj sen!

Jen začne zpívat, znervózním. Totiž, znervózním ještě víc. Už jsem tu dneska viděla pár hodně dobrých lidí. Ale Sean Griffin je první, kdo vypadá jako profík, dokonce i v tom šíleném ohozu. Teď už vím, proč tam stál s učiteli, jako by sem patřil. On ví, že ho vezmou.

Kéž bych byla takhle sebejistá. Vím, že jsem dobrá, ale občas, když na mě všichni koukají, napadá mě, jestli nejsem úplně mimo, když si myslím, že jsem dost dobrá.

Dozpívá a sklidí bouřlivý potlesk. Usmívá se, jako by na to byl zvyklý.

„Caitlin McCourtová!“

Tak teď je řada na mně. Krk je čím dál horší. Říkám si, jestli to není všechno jenom v hlavě. Existuje něco jako psychosomatický hlen?

„Caitlin McCourtová?“

„Tady.“ Vykročím dopředu.

Doprovázeč na jevišti se nato ozve: „Moment, potřebuju si odskočit.“

„Aha.“ Profesorka se podívá na hodinky. „No dobře. Caitlin, potřebujete doprovod, nebo máte nahrávku?“

Podívám se na noty Fantoma opery, které držím v ruce. Ale už jsem zvládla tu nejtěžší část, mám chuť jim říct, vstala jsem a sešla dolů, i když všichni zírali na mě a na moje moc holčičí šaty. Otočím se.

„Můžu to zahrát já.“ Ten kluk, Sean, natahuje ruku po notách.

„Ale to je dobrý. Já počkám. Nechci…“

„Neboj. Já zvládnu cokoli. Hrát z listu umím skvěle.“ Vezme mou knihu a otevře ji tam, kde jsem měla poslední hodinu zastrčený palec. „Tohle?“ Když kývnu, podívá se na noty. „Dost těžké.“

„Já počkám, jestli to nezahraješ.“ Jenže když si teď sednu, tak možná už nikdy nevstanu.

„Já myslel těžké pro tebe. Je tu tříčárkované C, viď? To je hodně vysoko. Fakt jsi tak dobrá?“

No, tak ti děkuju. Tos mi vážně pomohl.

Náhodou, vysoké C mám už přes rok. Píšu si data, kdy přidám ke svému rozsahu nové tóny. Tříčárkované C bylo 13. března. Teď pracuju na Es.

„Tak jdeme na to, Caitlin. Jmenuješ se Caitlin, ne?“ Sean mi položí ruku na rameno a vede mě k pódiu. Třesou se mi nohy.

Vždycky se mi třásly nohy, když jsem zpívala. Ale už se mi to nějakou dobu nestalo…

Vzpomínka: Já. V šesté třídě. První den školního roku. Vypadala jsem, že už na mně každou chvíli prasknou džíny. Byla jsem tam s mámou (velká chyba). Šla jsem se zapsat do sboru. Učitelka zpěvu paní Hauserová řekla, že můžu buď jít do dívčího sboru – to bylo bez konkurzu –, nebo zkusit koncertní sbor, což byli většinou osmáci.

„Ten dívčí sbor by mohl být fajn, co, Caitlin?“ Máma si přestala hrát s fialovou krokodýlí sponou ve vlasech a vykročila k zápisovému seznamu na klavíru. Měla na sobě ostře růžové capri kalhoty a pružný top bez ramínek, to celé ve velikosti jedna. Zkrátka typická matka.

„Počkej. Já nechci do dívčího sboru. Teda, vlastně jo, jestli se jinam nedostanu, ale chci do koncertního sboru. Nebo to chci aspoň zkusit.“

Máma poodstoupila od archu a šťouchla do mě. „Caitlin, miláčku, ale tam se dělá konkurz. To znamená, že bys musela zpívat přede všemi. Sama.“

„Já vím. Slyšela jsem. Já to chápu.“

„Ale, kočičko, přece nemůžeš zpívat sama přede všemi. Jsi…“

Tlustá. Slyšela jsem to, i když to neřekla. Slyšela jsem, jak si to myslí.

„Jsi stydlivá. Nikdy v životě jsi takhle veřejně nezpívala, miláčku.“

„Můžu to zkusit?“ zeptala jsem se paní Hauserové, ne mámy.

„Samozřejmě že můžeš.“

„Určitě, miláčku?“ zkusila to znova máma. „Mám domluvené schůzky. A slyšelas, co říkala. Jsou tam samí osmáci.“

Paní Hauserová tam stála a tvářila se jako Proboha, do tohohle mě netahejte. Úplně poprvé v životě jsem mámu neposlechla.

„Já tu zůstanu.“ Vzala jsem si od paní Hauserové propisku a napsala jsem svoje jméno na seznam přihlášených ke konkurzu. Přidala jsem se k ostatním, co už čekali v rohu, a máma si sedla.

Když paní H. vyvolala moje jméno, měla jsem chuť utéct. Máma měla pravdu. Jedna věc byla zpívat si doma v pokoji. Ale docela jiná věc bylo zpívat před padesáti lidmi – a ani jeden z nich nevypadal na šestou třídu. Ale šla jsem tam. Připadala jsem si jako Sněhurka ve filmu – ještě před trpaslíky, když zůstala sama v lese a ze tmy na ni koukala ta spousta očí. Nohy se mi třásly tak moc, že jsem se bála, abych neupadla.

Zavřela jsem oči, otevřela pusu a začala zpívat.

Nenastal konec světa. Asi v polovině se mi přestaly třást nohy.

Otevřela jsem oči.

Ve Sněhurce přijde svítání a ona si uvědomí, že ty děsivé oči, co v noci viděla, byla ve skutečnosti jen hodná lesní stvoření. Tak jsem si tehdy připadala. Lidé v místnosti na mě koukali, ale ne zle. Nikdy dřív jsem je neviděla, ale byli jako kamarádi. Chtěli mě poznat, protože jsem byla dobrá. Byla jsem opravdu dobrá. A v tu chvíli možná trošku viditelná.

Ten den jsem se do koncertního sboru dostala – jako jediná ze šesté třídy – a od té doby jsem dokázala většinu věcí, o které jsem se pokusila.

Teď a tady: Nohy se mi třesou tak moc, že skoro nedokážu stát, tak se opřu o piáno jako operní zpěváci v televizi. Jsem klidná. Vážně. Dýchám. Dýchat umíš, Caitlin. Výborně. Na operu dýchání dokonce trénuješ.

„Jsi připravená, Caitlin?“ Sean se na mě podívá a vysloví tichounce moje jméno.

Kývnu. Kdybych mohla zavřít oči, udělám to. Ale to bych samozřejmě vypadala jako úplný idiot.

Těsně než začne hudba, nastane nejtišší chvíle na světě. Slyším ostatní lidi dýchat. Pak moje píseň. Cítím ji v těle. Teď už je pozdě couvnout. Buď budu zpívat, nebo už navždycky budu ta holka, co utekla z konkurzu.

Soustřeď se!

Tu písničku zpívá Christina, operní zpěvačka, kterou ovládl fantom opery. Zpívá skrze ni, z jejího nitra, takže jeho hlas je slyšet jejím prostřednictvím. Snažím se vnímat fantoma, jak zpívá skrze mě, jak je ve mně uzavřený, jak nutí můj hlas šplhat výš, výš, až mě od dýchání bolí svaly. Nahoru! myslím si tak, jak mě učili, nutím hlas stoupat do hlavy, a skrze to všechno v sobě cítím fantoma, slyším jeho hlas, jak volá: „Zpívej, můj anděli hudby! Zpívej pro mě!“ jako na cédéčku. Připadá mi to hrozně skutečné. Můj hlas šplhá výš, výš, a teprve když dojdu až na nejvyšší tón, uvědomím si, že ten fantomův hlas opravdu je skutečný; není to jen v mé hlavě. Je to hlas Seana Griffina, který sedí za mnou u klavíru.

Vydechnu poslední tón, vysoké C, a je po všem.

Pak zase ticho.

A potlesk. Velký potlesk.

Sean se na mě zubí od klavíru. Oplatím mu to.

No dobře, tak asi jsem občas dobrá.

Znova si sednu a poslouchám už pátou holku, jak zpívá „Samotářku“ z Bídníků. A je z nich nejhorší. Je mi jí líto. Pak jde ta holka s kroužkem v obočí, která zpívá rap čarodějnice z muzikálu Do lesů, a je tak dobrá, že ji skoro nenávidím, a pak kluk, co vypadá spíš jako hráč amerického fotbalu. Ten zpívá „Hvízdám si písničku“ z Král a já tak mizerně, že všichni mají co dělat, aby se nerozchechtali.

A je konec. „Příští měsíc se vám ozveme s výsledky,“ sdělí nám ředitel. „Díky, že jste přišli.“

Účastníci se začínají rozcházet. Chci ještě něco říct té holce s kroužkem v obočí, ale už je pryč. Sehnu se pro svoje noty.

„Ahoj,“ řekne za mnou nějaký hlas.

Zvednu hlavu. Je to Sean Griffin. Lidé odcházejí.

„Ahoj,“ pozdravím. „Ehm, dík za doprovázení.“

„Nemáš zač. Můžu tě někam svézt?“

Jela jsem sem vlakem, a z nádraží budu muset ještě autobusem. Ale nemůžu sednout do auta s klukem, kterého vůbec neznám, jen proto, že umí zpívat. Při mém štěstí by se z něj vyklubal úchyl nebo masový vrah.

„Ehm, ne, dík,“ odpovím. „Přijede pro mě máma.“

„Tak jo,“ zazubí se. Takhle zblízka nemá oči tak docela modré, ale zelené taky nejsou. Napadá mě, jestli se nezměnily, co jsem je viděla prvně. Divné. „Ahoj.“ Jde pryč. U dveří se otočí. „Ty, Caitlin?“

„Co?“

„Nashle ve škole.“

Vteřinu mi trvá, než si uvědomím, že myslí tuhle školu. Zasměju se. „No jo…, jestli mě vezmou.“

Zasměje se taky. Řekne ale: „Vezmou. S takovýmhle hlasem dokážeš všechno, co chceš.“

Je pryč, než stačím říct ještě něco. Rozhlédnu se. Místnost je prázdná a já jsem sama. Špinavými okny svítí dovnitř slunce a já hledím za Seanem, jak vychází na ulici. Pak se dívám za jeho zády, dokud mě úplně neoslepí prudké světlo.

Opera_Grrrl – online deník

Předmět: Ahoj!

Datum: 5. dubna

Čas: 21.37

Cítím se: Zamyšleně

Vážím: 52 kg dneska ráno (ajaj!)

Dnů od konkurzu na Miamskou konzervatoř: 23

To je takhle. Moje bývalá psychoška Lucia (to by bylo na dlouhé povídání) chtěla, ať si píšu deník. „Zapisuj si svoje myšlenky,“ říkala. „Nemusíš to nikomu ukazovat.“

Takže pěkná zbytečnost. Děkuju, nechci. Jako by toho nebylo dost VE ŠKOLE!

A krom toho, kdo stojí o to, mít sešit, kde si každý může přečíst moje „myšlenky“? Co kdyby mě přejel autobus??? Úplně si to umím představit: máma, jak poklepává narůžovo nalakovanými nehty o pelest nemocniční postele a: „Holčičko, já vím, že je ti mizerně, ale můžeš mi laskavě vysvětlit tu věc na straně patnáct?“ Ne, fakt děkuju.

Ale některé moje kámošky si začaly psát online deníky a mě napadlo, že by to bylo lepší. Je fajn, že je to anonymní. Může to sice číst „celý svět“, ale můj exkluk, internetoví stalkeři atd. (to atd. znamená má matka) nebudou vědět, že jsem to já. Jméno toho deníku, Opera_Grrrl, je moje tajná identita. Něco jako Clark Kent/Superman, nebo Bruce Wayne/Batman.

No… tak pár důležitých detailů.

Jméno: Tak to vám zrovna neřeknu (viz výše).

Věk: 16

Zaměstnání: Studentka střední školy na Floridě (ale uvažuju o změně)

Koníčky a zájmy: Viz výše…, strašně ráda zpívám!!!

Nesnáším: Lidi, co si myslí, že moje koníčky a zájmy jsou divné.

Stav: Nezadaná.

Na co se asi všichni chcete zeptat (tedy i když to nejspíš nikdo nečte): Psycholožku jsem měla, protože jsem se nedávno rozešla z PEKELNÝM klukem.

Co to je pekelný kluk?? Na první pohled je úplně perfektní:

– strašně sexy

– pěkné auto

– chodí včas

– nosí kytky

– píše básničky

Jenže taky:

– bil mě

– říkal mi, že jsem tlustá

– nutil mě stýkat se jen s jeho přáteli, protože ti moji jsou prý samí trapáci

– tvrdil, že se mnou nikdy nebude nikdo chtít chodit, jen on

– říkal, že zpívání je pitomost

– a, ehm, už jsem říkala, že mě BIL???

Takže teď v prosinci jsem se s ním rozešla, a dokonce jsem si u soudu opatřila papír, že když se ke mně moc přiblíží, tak můžu zavolat poldy a oni ho zavřou.

Pak jsem šla k psychošce. Chodila jsem tam měsíc dva, seděla jsem v kruhu s jinými holkami, co měly děsné kluky, mluvily jsme o nich, psaly jsme o nich básničky, vymýšlely jsme o nich výrazové tance, přehrávaly jsme si, co bychom jim řekly, kdybychom je potkaly, brečely jsme a tak dál a tak dál…, dokud mě nepřestalo bavit pořád se rochnit ve svých problémech, a tak jsem tam přestala chodit. Místo toho ten čas využívám ke cvičení zpěvu. Tomu říkám terapie.

Ale tu a tam mě napadne, jestli bych to s Nickem přece jen nemohla dát zas dohromady. Nejsem já úplně pitomá???

No a proto taky uvažuju o změně školy.

Exkluk na pravoboku. Pokouším se odemknout skříňku. Přijde blíž. Snažím se, aby to nevypadalo, že na něj koukám, ale taky ne, že na něj nekoukám – dává to smysl?

Jasně že ne.

Exkluk se blíží. Otevřu skříňku a strčím do ní celou hlavu. Možná si mě nevšimne a půjde prostě pryč.

To určitě. Nejspíš má můj rozvrh vytetovaný na hřbetě ruky. Minulý měsíc jsem si vyměnila skříňku a pořídila nový zámek, protože se vloupal dovnitř a nechal mi tam kytky (bílé růže) k narozeninám. Fakt děsný.

Vykouknu přes dvířka. Exkluk v těsné blízkosti. SOS! SOS!

A pak… mě… mine.

Uvědomím si, že jsem asi minutu nedýchala. Rychle se nadechuju a pomalu vydechuju, jako bych zpívala. Couvnu od skříňky celá roztřesená. Dokonce si ani nevzpomínám, pro co jsem sem přišla. Zavřu skříňku a dělám, že si o ni opírám hlavu. Ve skutečnosti se ale dívám, jestli tam Nick ještě je a jestli na mě kouká.

Ale nekouká. Jde za roh. Ještě kus…, ještě kousek…

Dojde na konec chodby a otočí se. Na okamžik se naše pohledy setkají. Pak odvrátí oči. Já vyrazím na opačnou stranu…

… a vrazím rovnou do své kamarádky Peyton.

„Co se děje?“ ptá se Peyton.

Odpovím po pravdě: „Nevím.“ Doufám, že si nevšimla, jak koukám na Nicka.

Smůla. Peyton ukáže na roh, za kterým zrovna zmizel. „Proboha, byl to Nick? Mluvila jsi s ním, Cat?“

Při tom Cat sebou škubnu. Tak mi říkal Nick. Moje kamarádky nejsou zrovna proslulé taktem a vím, že Peyton jde především o šťavnatý drb. Před Nickem jsem mívala opravdové kamarády. On mě ale donutil vykašlat se na ně a přidat se k partě lidí, co byli tak falešně dokonalí, že kamarádit se s nimi byla dřina. Moje staré kámošky teď na mě mají vztek, že jsem se s nimi přestala bavit, a i když Nickovi přátelé se během rozchodu postavili na mou stranu, pořád ještě je neznám tak dobře – a oni rozhodně neznají mě. Když přiznám, že jsem na něj koukala, tak to do oběda ví celá škola.

Zavrtím hlavou. „Prosím tě, už to nehul. Jasně že ne.“

I ona zavrtí hlavou. „Aha. Určitě. Jasně že ne. Hele, jdeš v pátek na tu akci před basketem?“

„Nemůžu. Jsme se sborem na celostátní soutěži v Tampě. Celý den.“

„Panebože, no to bych se pominula – přijít o důležité věci kvůli nepovinnému kroužku. Nemůžeš se hodit marod?“

„Zpívám sólo.“ A poprala jsem se o ně s dvanácti dalšími holkami.

Peyton obrátí oči v sloup.

„No jasně. Ale na zápas se vrátíš, ne?“

„Jo, to doufám. Fakt doufám.“ Zlatý oči, který to viděly.

„Víš, na tyhle ptákoviny příští rok stejně nebudeš mít čas, jestli se dostaneš mezi roztleskávačky. To pak musíš být na každém tréninku a na každém zápase, leda bys byla mrtvá nebo tak něco. A i pak si radši opatři potvrzení z márnice.“

No, tak to taky ani omylem. Mezi roztleskávačky se hnát nebudu. Stejně bych se tam nedostala. S pohybovou koordinací to u mě není moc slavné, a Peyton má pravdu: musela bych přestat se sborem. A to mě ani nenapadne. Jenže jsem ještě nevymyslela, jak to vysvětlím svým kamarádkám. Vím, že až to udělám, určitě se na mě vykašlou.

„Hele,“ řeknu, „já musím letět na anglinu. Tak zatím.“

„Caitlin?“

Mám chuť se podívat na hodinky Ale to by bylo nezdvořilé, a já musím být slušná, jestli chci vůbec mít nějaké kamarádky. „Co?“

„Nechceš se vrátit k Nickovi, že ne?“

„Děláš si srandu? Ne. Nejradši bych byla, abych ho už nikdy nemusela vidět.“

A myslím, že je to pravda.

Opera_Grrrl – online deník

Předmět: Víc o Nickovi

Datum: 7. dubna

Čas: 16.01

Cítím se: Nervózně

Vážím: 52,5 kg dneska ráno (poplach!)

Dnů od konkurzu na Miamskou konzervatoř: 25

Na první blog žádná odpověď, což znamená, že to nikdo nečte. FAJN. Měla jsem takovou tajnou obavu, že každý, koho potkám, nějak zázračně přijde na to, že to píšu já!

Dneska jsem na chodbě viděla Nicka. Nepromluvil na mě, což je asi dobře. Možná už přišel na to, že se k němu nevrátím.

Před dvěma týdny mi zavolal a chtěl, abych se s ním sešla na pláži.

A nejneuvěřitelnější na tom je tohle: já neřekla ne. Řekla jsem ano. Byla jsem oblečená a venku ze dveří dřív, než jsem se vzpamatovala. Ale částečně jsem tam asi chtěla jít.

Nick byl jediný kluk, kterého jsem kdy milovala… Líbil se mi od sedmičky, jenže tenkrát jsem nebyla dost sexy, aby si mě všiml. Vždycky mi patřil do života. A taky byl jediný, s kým jsem kdy… něco měla. Je těžké koukat na někoho, kdo vám byl tak blízký, a říct, že s ním už nikdy nebudete mluvit. Svět je bez něj jiný. Chvilku jsem chodila s dalším klukem, ale nebylo to ono.

Když jsme se s Nickem rozešli, dokonce i když jsem měla ten soudní příkaz, pořád za mnou chodil, právě tak daleko, abych vypadala jako blázen, kdybych něco řekla. Taky občas někdo volal a zavěsil. Jeho číslo to nebylo, ale já věděla, že je to on, třeba z budky.

Smutná pravda: lichotí mi, že o mě ještě tolik stojí.

Cítím, jak po mně kouká na chodbách. Znepokojuje mě, když se taky já podívám na něj.

JINÉ TÉMA – už bych každým dnem měla dostat dopis z MK…, od zkoušek už je to skoro měsíc a říkali, že nám pošlou dopis „příští měsíc“. To znamená do třiceti dnů, ne? Jestli prostě mysleli někdy během dubna, tak asi umřu. PANEBOŽEPANEBOŽEPANEBOŽE

PANEBOŽE!

Jsem z toho šťastná (nemůžu se dočkat, až se dozvím, jestli mě vzali!!!), ale taky mám starost. Já jsem totiž mámě o tom konkurzu vůbec neřekla, protože…

– nebyla jsem si jistá, jestli tam půjdu, i kdyby mě vzali (možná jsem jen chtěla vědět, jestli jsem dost dobrá),

– nejsem si jistá, že mě vezmou, a kdyby nevzali, tak nechci, aby máma vůbec věděla, že jsem to zkoušela.

Ale rozhodně se bude strašně zlobit, že jsem tam šla bez jejího vědomí, takže jestli mě vezmou, budu jí to muset sdělit nějak opatrně.

S tím jsem si poradila tak, že… jsem utíkala domů hned, jak ve 14.45 zazvonilo…

… nebo spíš jsem SPRINTOVALA domů, to je lepší výraz (člověk by myslel, že jsem tím musela shodit aspoň kilo)…, a srážela jsem cestou nic netušící chodce. Pošta u nás chodí ve tři a máma je tou dobou doma, protože dělá realitní agentku…, takže čekám na našeho scvrklého starého pošťáka, jako bych do něj byla zabouchnutá…

Ale v pátek jsem na sborové soutěži a nebudu tady. Co když ten dopis zrovna přijde?????????

Když dorazím domů, televize nehraje. To je první známka problému. Vždycky se najdou varovná znamení: Chřestýš chřestí. Kočka se naježí. Co se týče mé matky, první známka průšvihu je strašidelné ticho obýváku bez televize.

Ale možná blbnu. Celou cestu domů z Tampy jsem se děsila, ani jsem nezpívala „Devadesát devět flašek piva“ jako všichni ostatní, ani jsem si nešeptala a nehihňala se (aspoň ne moc), když Brianna Owensová a Josh Eisenberg vylezli nahoru do prostoru pro zavazadla a dělali tam určitě mnohem víc, než že by se jen líbali. I v tu chvíli jsem si dělala starosti kvůli mámě a tomu dopisu.

Ale je přece hodně malá pravděpodobnost, že by přišel zrovna dneska.

Stojím u dveří a čekám, že se něco stane. Vážně je to divné, že telka nehraje. Na některé stanici je vždycky pořad o módě.

Hodně malá pravděpodobnost!

Máma sedí na pohovce a kouká na něco, co má v klíně. Jdu k ní a přitom mluvím: „Ahoj, dostali jsme se do zlatého pásma. Taky jsem dostala zlatou za svoje sólo, a…“ Mluvím tolik, aby nic neřekla, než projdu.

Zvedne tu věc, co má na klíně. Je to dopis. Ten dopis. Vidím to podle zpáteční adresy, kde je emblém Miamské konzervatoře.

Poučení pro příště: Když člověk řekne „hodně malá pravděpodobnost,“ tak bohové náhody ji okamžitě změní na stoprocentní jistotu.

„Co je tohle, Caitlin?“

Jak to mám vědět? Co je to? Přijetí, nebo odmítnutí? Přijetí, nebo odmítnutí?

„Ehm, no, zkusila jsem talentovky na konzervatoř.“

„Zkusila jsi talentovky? A nemusíš mít náhodou souhlas rodiče, když chceš přejít na jinou školu?“

„Dala bys mi ten dopis, prosím?“ zkusím to zdvořile.

„Kdys mi to hodlala sdělit? Nebo jsi mi to nechtěla říct vůbec?“

„Samozřejmě že jsem ti to hodlala říct. A nezměnila jsem… Jen jsem chtěla… Můžeš mi prosím dát ten dopis? Chci vědět –“

Obrátí ho a v tu chvíli si poprvé všimnu, že je otevřený. Ona ho četla! Četla ho dřív než já. Hodně se snažím nepolknout vlastní jazyk.

„Tys to otevřela?“

„Omylem. Myslela jsem, že je to reklama.“

„Otevírat cizí poštu je trestný čin.“ To jsem někde četla.

„Říkala jsem ti, že to byl omyl. A teď mi odpověz.“

„Dej mi ten dopis!“

„Caitlin!“

„Dej mi můj dopis!“

Jsem si jistá, že mě nevzali, a představa, že to máma ví, mě ničí. Až doteď jsem si říkala, že si vlastně nejsem jistá, jestli tam chci, že bych možná radši zůstala na střední v Key Biscayne se svými kamarádkami. Ale teď vím, že to je lež. Kdyby mi někdo dal na vybranou mezi přijetím a pětiminutovou pauzou v dýchání…, tak bych o tom musela přemýšlet.

„Dej mi ten dopis!“ Pokaždé, když to vykřiknu, je to hlasitější, až si ucpe uši.

„Caitlin, přestaň křičet. Je otevřené okno. Sousedi –“

„Tak mi ho dej! Je můj!“

„Caitlin, jak jsi mohla něco takového udělat…, chtít přejít na jinou školu a nic mi neříct?“

„Mohla bys přestat myslet pořád jenom na sebe? Ono nejde vždycky jenom o tebe!“

„Jsem tvoje matka. Jsem prakticky tvůj jediný rodič, a mám –“

Přestanu ji poslouchat, protože mi to dojde. Vzali mě. Kdyby to bylo odmítnutí, nevztekala by se. Byla by samé miláčku a holčičko, utěšovala by chudinku Caitlin, která neuspěla. Už zase. Neboj se, miláčku, maminka pofouká zlomené srdíčko…, to už tady bylo mockrát. Ale protože se vzteká, může to znamenat jenom…

Vytrhnu jí dopis. Směju se a brečím, vyškubnu jí dopis a utíkám do svého pokoje. Zabouchnu dveře a zamknu.

Milá Caitlin. Je nám potěšením…

Dopis se mi před očima vlní a já ho čtu pořád dokola. Učím se ho nazpaměť.

MiláCaitlinjenámpotěšenímnabídnoutvámmístovetřídě…

A já skáču do výšky, křičím a směju se tak moc, že mám pocit, jako by mi měl obličej každou chvilku prasknout. Máma bouchá na dveře a já tancuju a ječím: „Vzali mě!“ A ona do toho ječí: „Nikam nejdeš!“

Opera_Grrrl – online deník

Předmět: Dopis z MK

Datum: 11. dubna

Čas: 21.37

Poslouchám: Scénu šílenství z Lucie di Lammermoor (kterou máma nenávidí, protože je moc uječená)

Cítím se: Bláznivě

Vážím: 52 kg dneska ráno

Hádejte, co dneska přišlo?

Dobrá zpráva: Vzali mě.

Špatná zpráva: Nesmím tam.

Přestanu psát a sním tři gumové medvídky – zeleného, žlutého a červeného. Džíny mi hned připadají těsnější, i když medvídci mají jen devět kalorií (krát tři). Když člověk hodně zhubne, je s tím ten problém, že mu to připadá dočasné, jako bych byla hubená tlusťoška a jako by stačil jeden pěkný Big Mac, abych zase přetékala z džínů. Když jsem loni odjížděla z toho kempu, vážila jsem čtyřicet sedm a půl. Od té doby jsem několikrát nabrala a zase shodila pořád stejných sedm kilo. Teď zrovna vážím padesát dva a váhové tabulky říkají, že tolik by člověk při sto šedesáti centimetrech vážit měl. Jenže ten člověk, co tabulky sestavoval (určitě to byl chlap), nechodil do naší školy. V naší škole může člověk vážit nejvýš padesát kilo, i kdyby měl metr pětasedmdesát.

Hodím zbytek sáčku do koše, koukám na monitor a poslouchám operu z cédéčka. Tohle je scéna, kde se sopranistka zrovna úplně zbláznila a zapíchla svého novomanžela. Je celá od krve, zpívá jako blázen v noční košili před spoustou lidí…, a to všechno proto, že jí její rodina nedovolila udělat to, co udělat chtěla.

Jak já ji chápu!

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Povídka