UKÁZKA Z KNIHY

Margot Ruis

Bytosti přírody

a léčení Země

Život s jiným světem

Integrál Brno

PŘEDMLUVA

Říše přírodních bytostí, „jiný svět“… Už ve své první knize „Bytosti přírody – setkání s přáteli člověka“ nám Margot Ruis otevřela působivý vhled do jemnějších rovin bytí. Vylíčila svá setkání s elfy, vodními žínkami, dévy či dévami stromů a dalšími bytostmi, a ukázala i dnešnímu člověku, jak navázat kontakty, jaké národy žijící v sepětí s přírodou v minulosti běžně pěstovaly.

Její druhou knihu – právě ji držíte v rukou – charakterizuje při vší lehkosti autorčina stylu poněkud vážnější ladění. Pochybené technologické a společenské vývojové tendence posledních let probouzejí naléhavé volání po důsledné změně orientace ve všech oblastech života a po aktivním přístupu k léčbě a ozdravení Země. Právě z říše přírodních bytostí k tomu dostáváme důležité podněty.

To, co Margot Ruis v této knize popisuje, zahrnuje téměř dvacet let intenzivních prožitků. Obzvlášť šťastná je skutečnost, že dokáže vypisovat tak vytříbeným a přitažlivým jazykem svůj osobní přístup k tajemnému „jinému světu“, kde mají všechny děje růstu a formování své kořeny v přírodě. Navíc má ve svém muži Gerhardu Kogojovi po boku partnera, který s přírodními bytostmi rovněž komunikuje, a to je další výjimečné štěstí. Přitom jí zůstávají vzdáleny některé pochybné proudy v esoterice, které žel rovněž nejsou dnešní době neznámé.

Některé možnosti léčení Země, které Margot Ruis ukazuje, vycházejí ze šamanských metod a rituálů. Autorka nicméně vidí tuto svoji osobní cestu pouze jako jednu z možných. Důležitý je společný cíl, a bylo by ideální, kdyby se všichni nábožensky či spirituálně založení lidé cítili jako přirození spojenci – „proti náboženství materialismu“.

Mám radost, že i české nakladatelství poskytuje touto publikací impuls k obnovení dávného, žel téměř zapomenutého vztahu mezi člověkem a přírodou, a doufám, že se najde mnoho čtenářů, kteří v osmnácti kapitolách této knihy objeví pro sebe něco víc než jen příjemně povznášející počtení. Protože výzva k léčení Země platí pro nás všechny.

Werner Huemer

STRUČNĚ O CESTĚ DO ŘÍŠE BYTOSTÍ PŘÍRODY

Stručně proto, že jsem bytosti přírody, jejich životní prostor, úkoly a prosby vůči světu lidí podrobně popsala ve své první knize „Bytosti přírody – setkání s přáteli člověka“, a nechci tu část čtenářů, která ji zná, trápit zbytečným opakováním. Krom toho budu potřebovat místo pro spoustu nových věcí. Ti, pro něž je tato má druhá kniha prvním sekáním s tématem přírodních bytostí, budou po četbě úvodu každopádně dostatečně vybaveni, aby mne mohli do jejich říše v duchu následovat.

V dřívějších dobách i u mnoha dnešních národů byla a je existence bytostí přírody něčím samozřejmým. Od Indie po Havaj, od Egypta po Mexiko lidé věděli, že existují, a celé kontinenty – Latinská Amerika, Asie, Afrika – by v anketě o existenci či neexistenci jemnohmotných bytostí v drtivé většině zakroužkovaly „ano“.

Evropa si pro sebe, jak se zdá, vyhradila vypovězení stromových a květinových elfů, vodních žínek, skřítků a mnoha dalších bytostí do smutného exilu bájí a pohádek. „Úspěšná“ byla v tomto ohledu nejprve církev, jež chtěla v lidech po přijetí křesťanství vymýtit každou stopu dříve praktikovaných přírodních náboženství a zmařila přitom mnoho lidských životů. (1)

Poslední ránu zasadil vnímání přírodních bytostí coby našich souputníků na této planetě pozitivismus a vědecký materialismus, který považoval za skutečné pouze to, co je možno okusit smysly a dokázat přístroji.

V takovém nazírání na svět už nebylo místo pro jemné bytosti přírody, a na tom se dodnes – alespoň oficiálně – nic nezměnilo. Navzdory tomu roste počet lidí, kteří cítí, že strom není pouhé dřevo a potok není jen H_2O, nýbrž že všechno to, co v přírodě vidíme, řídí jakási podivuhodná inteligence. Přibývá lidí, v jejichž srdcích přebývá touha navázat spojení s nositeli této inteligence, této moudrosti, získat vědění cestou vlastní zkušenosti, a ne pouze věřit, že tyto bytosti vskutku existují.

Je zcela v duchu bytostí přírody chtít znovu oživit pradávné spojení mezi říší elfů a lidí. Pokud se dozvíme o práci, která je pro naše životní prostředí nezbytná a již přírodní bytosti nepřetržitě vykonávají, pak – v to alespoň doufají – budeme brát i větší ohled na jejich životní potřeby. Možná bych měla říci doufaly – protože se tato jejich naděje, jak se zdá, z velké části vytratila, když musely přihlížet, jak člověk rostoucí měrou nebere ohled ani na své vlastní životní potřeby a neochvějně se žene dál za svými krátkozrakými cíli, vedoucími do zkázy. I přesto však mají stále ještě snahu uzavřít s námi přátelství a umožnit nám sdílet jejich vědění, jejich moudrost. A my se od nich můžeme naučit nekonečně mnoho!

Zde na této Zemi byly od prapočátku – dávno, dávno předtím, než se objevil člověk. Byly při tom, když vznikaly hory a jezera, když rozkvetly první květiny a vyrostl první strom. Od těch dob plní přírodní bytosti rozmanité úkoly pro blaho viditelného světa. Bezpočet jich pečuje o zelený šat matky Země, o růst, květenství a plody trav, bylin a květin, keřů a stromů. Harmonie, kterou vnímáme v nedotčené přírodě, je výsledkem neúnavné a oddané práce těchto nádherných tvorů. Elfové rostlin, květin a stromů se přitom těší podpoře bytostí vod, vzduchu a země. Opravdu si zaslouží naši lásku a vděčnost, přinejmenším však naše uznání skutečnosti, že patří k dílu stvoření stejně jako my.

Říše přírodních bytostí, jež tvoří část „jiného světa“(2), je nepředstavitelně rozlehlá a osídlená přečetnými, nesmírně rozmanitými obyvateli. Bytostmi přírody v užším slova smyslu nazývám tvory, kteří plní určitý podstatný úkol ve velkém koloběhu přírody a oddaně jí slouží. S těmito bytostmi udržujeme kontakty a o nich také bude řeč. Samozřejmě v přírodě najdeme i jiné druhy existencí, temné a otupělé zjevy, které tam sice patří, pro nás nicméně postrádají přitažlivost a nejsou ani předmětem všeobecného zájmu. Temnoty a otupělosti máme v lidské říši víc než dost, nepotřebujeme tudíž žádnou další posilu z jemnohmotných oblastí. Chceme poznávat bytosti, s nimiž jsou setkání poučná, povzbuzující, nápomocná, radostná a povznášející. Takovým společníkům se hodláme věnovat.

Nejprve se podívejme na veliké království bytostí rostlin. Ty jsou od přírody vázány na místo výskytu své rostliny, chrání ji a pečují o ni, rozvádějí její energie, šťávy a živiny a snaží se zabránit jejímu onemocnění. Úkol je v podstatě stejný, ať už jde o starou lípu, či malý modrý zvonek.

K těm nejlepším přátelům, jaké lze v říši bytostí přírody nalézt, patří stromoví elfové. Často se vyznačují velikou moudrostí a dobrou znalostí lidí. Koneckonců sledují bytosti stromů naše počínání od prvních kroků člověka na této planetě. To samozřejmě platí i pro ostatní příslušníky elfí říše, přičemž stromy mají tu velkou výhodu, že víme, kam se máme obrátit, pokud si chceme s elfem či elfkou popovídat, a kde je zase najdeme, pokud jsme se spřátelili. Tam, kde stojí strom, je vždycky někdo doma!

Pro stromové a jiné elfy ráda používám také označení „déva“; slovo pochází ze sanskrtu a znamená „jasně zářící“. To nám hned ukazuje, s jakou kategorií bytostí tu máme co činit.

Stromoví dévové se zpravidla zjevují v lidské podobě jak mužské tak ženské, přičemž ženy mají jasnou většinu. Na „genderové“ problémy tu však nenarazíme, obě pohlaví jsou absolutně rovnocenná, plní stejné úkoly a disponují stejnými možnostmi. Jak jsem již řekla, můžeme se od přírodních bytostí mnohému přiučit. Při této příležitosti mohu citovat krásnou větu, kterou pronesla nádherná elfí žena: „Žádnému muži z rodu elfů nečiní ani nejmenší potíže sklonit se v úctě před vznešenou ženou.“ To platí pro říši elfů všeobecně, nejen pro bytosti stromů. A vznešené ženy mají v tomto království skutečně silné zastoupení.

Stromové dévy je také možno spatřit jako čisté energetické formy, například jako vzhůru šlehající živý plamen, či jako bílou nebo světle zlatožlutou spirálu. Někteří tvorové, především ti, kteří patří k velkým, starým stromům, se zase nedají přiřadit k žádnému pohlaví. Možná dospěli na konec své cesty a sjednotili v sobě všechny protiklady.

Navazování přátelství se stromy velmi doporučuji. „Můžeme si navzájem mnoho dát,“ řekl mi stromový déva, a vyjádřil podivení nad tím, že lidé chodí přírodou jako slepí, místo aby u stromu trochu déle poseděli.

Dévové a dévy mají radost z našeho zájmu a oplácejí jej tím, že s námi sdílejí své schopnosti. A těch je nemálo! Dévové vidí, co se s námi právě děje, dávají nám cenné rady, poskytují útěchu a energetickou očistu a někdy i vyléčí určitý tělesný problém. Dnes ovšem sami potřebují podporu a pomoc, a tu bychom jim měli v hojné míře dávat. To platí pro téměř všechny druhy přírodních bytostí! Později se k tomu ještě vrátíme.

Lesní elfové jsou, jak už napovídá jméno, doma v lesích a mívají ve své správě vždy určitou část lesnaté krajiny. Řídí tok energie, vyrovnávají tam, kde je nerovnováha, a snaží se udržovat harmonické vibrace, aby se stromům a ostatním rostlinám, stejně jako zvěři, dobře vedlo. Jejich láska patří zvířatům v lese; pomáhají jim, když jsou nemocná nebo poraněná – kdopak asi zvířatům řekl, které byliny mají v nemoci požírat? – a pokoušejí se je chránit před úklady lidí. Že v tom často nemají úspěch, je pro ně velmi bolestné.

Lesní elfové jsou vysocí jako menší lidé, zhruba 1,60m, štíhlí a útlí. Můžeme se setkat s muži i ženami, přičemž se muži v lese vyskytují více; občas některého z nich spatříme, jak sedí na skále nad potokem a hraje na flétnu… Ženy jsou vůči lidem poněkud plašší, příležitostně se však zahlédnout dají. Mají velmi jemné, něžné vibrace a navíc mimořádně přitažlivý zevnějšek.

A nyní k bytostem vod. Vodní bytosti, které hojně sídlí v našich lesních a horských potocích, označuji jako vodní dívenky, protože se zjevem a povahou podobají malým holčičkám. Přitom to ale nejsou děti, nýbrž svým způsobem dospělé ženy, ačkoliv by si to nezaujatý pozorovatel nemyslel. Jsou padesát až sedmdesát centimetrů vysoké, průsvitné a křehké, a patří se svými milými dětskými obličeji a velikánskýma očima k tomu nejkouzelnějšímu, co se dá v říši bytostí přírody nalézt.

Vodní dívenky jsou zvědavé, důvěřivé, otevřené, veselé, bezelstné, velmi komunikativní, a tam, kde se cítí dobře, můžeme slyšet, jak se neustále smějí a pochichtávají. Zvlášť nápadné nám to bylo v Rakousku, zatímco jejich sestry v jiných oblastech, třeba ve Španělsku nebo na Havaji, se nám zdály méně rozdováděné a o maličko vážnější, ale samozřejmě stejně úchvatné.

A co především – mají nohy, žádný rybí ocas! Ten podle našich zkušeností patří spíše k větším vodním bytostem v jezerech, řekách a v moři, to znamená v hlubokých vodách. Viděli jsme takové vodní žínky vysoké 1,20 až 2m hlavně v moři, ale i v horských jezerech, dokonce ve vysokohorských přehradách a v dolnorakouské oblasti Waldviertel. Právě tyto sladkovodní nymfy ztratily vlivem lodní dopravy a znečištění řek podstatnou část svého životního prostoru – dunajská žínka už je jenom pouhá historie, stejně jako vodní víla Lorelei –, a tedy vezmou rády zavděk jakoukoliv čistou, nerušenou vodní lokalitou.

I na mořském pobřeží můžeme potkat vodní dívenky. Působí poněkud ženštěji než ty maličké v našich potocích, jsou však stejně zvědavé, hravé a rozpustilé. Jejich domovem je mělčina, kde ochraňují rostliny a zvířata, zatímco jejich větší sestry s „rybími ocasy“ plní své úkoly v hlubších vodách. Řídit energetické toky, čistit vibrace, podporovat a chránit život, to je, obecně řečeno, posláním všech bytostí přírody.

Od vody se dostáváme k zemi, k bytostem zemského živlu. Každý zná skřítky, a ti někdy skutečně vypadají tak jako v pohádkových knížkách, v pestrém šatu s kabátcem a čepicí. Většinou ale dávají přednost prosté hnědé barvě, což jim velice sluší. Jsou hmotnější a poněkud robustnější než ostatní dosud zmiňované bytosti přírody, ale hlučné lidi v lesích nemají o nic raději. Úkolem skřítků je vynášet z hlubších vrstev na zemský povrch energie, potřebné pro růst rostlin, vegetace, ale i zvířat a lidí. Jednou jsme viděli skupinu skřítků při práci v nitru strmé skalní stěny a žasli jsme, že používali trakaře, na nichž vyváželi cosi třpytivého, připomínajícího drahokamy; jednalo se však právě o energii. Skřítkové obdivují manuální zručnost lidí, rádi napodobují naše nástroje a nářadí – proto ty trakaře.

Existují ještě další, nekonečně rozmanité zemské bytosti, bytosti krasu, bytosti skal a kamenů…

To nejkrásnější jsem si nechala na konec: nejnádhernějšími a nejvznešenějšími bytostmi v říši přírody jsou velcí elfové. Nazývám je tak, poněvadž to popisuje jak jejich zjev a postavení, tak jejich podivuhodnou existenci, na níž je všechno bez výjimky vznešené: jejich láska, jejich schopnost vcítit se, porozumění, síla, jemnost, vlídnost a moudrost.

Muži měří zhruba ke dvěma metrům a jejich tělesná stavba prozrazuje sílu; ženy jsou o něco menší, asi 180 cm vysoké. Jejich tváře jsou vysloveně krásné a vypovídají o hluboké harmonii jejich bytí. Vůbec nejnádhernější je ale jejich andělské vyzařování, v němž oscilují všechny výše zmíněné kvality a ještě další, stěží pojmenovatelné…

Velcí elfové jsou v říši přírodních bytostí vládci, jimž všichni ostatní projevují velikou úctu. Jsou nejvyšší instancí, na niž se lesní elfové, vodní žínky atd. obracejí, když nezvládají své problémy. To znamená, že se právě na jejich „psacím stole“ hromadí obrovská spousta práce. V energetické rovině dokáží mnoho, nicméně i oni už dávno narazili na hranice, dané hmotným a vibračním znečištěním, které zrodila naše průmyslová a technická společnost. Přesto nevzdávají snahu zmírňovat, pročišťovat a chránit, pokud na to jejich síly stačí.

U nás žijí velcí elfové především ve vysokých horách, kam se stáhli už před dávnými časy, když začali lidé zabírat čím dál tím větší území pro sebe. I jinak je potkáme většinou v širých, liduprázdných končinách nebo na zvláštních místech, která ochraňují. Zřídkakdy se vypraví do osídlené oblasti, zpravidla jen tehdy, když chtějí navštívit určité lidi.

K tomuto ušlechtilému rodu patří i někteří velcí elfové, působící jako strážci moří a oblastí, bohatých na vodu. Poznali jsme je jako nejvyšší instanci pro vodní bytosti oceánů a hojně zavodněných alpských údolí.

Ty čtenáře, jimž slova „vládcové“ a „nejvyšší instance“ neznějí dobře, mohu uklidnit. V říši bytostí přírody zaujímají vůdčí pozice vždy jen ti, jimž vzhledem k jejich vývoji, schopnostem a postoji náležejí; zcela jinak, než je tomu v říši lidí. Tady je třeba rozhlížet se trochu jinýma očima. Samozřejmě tu existuje hierarchie, avšak hierarchie ve skutečném smyslu tohoto slova: vláda posvátného, posvátné vládnutí! To znamená, že bychom tento pojem neměli pro veskrze nesvaté mocenské struktury světa lidí vůbec používat.

Zpět do říše elfů: zjistili jsme, že u velkých elfů ty nejvyšší pozice často zastávají ženy. Jsou to všemi uctívané, skvějící se vládkyně, bytosti s velkou světelnou silou, obestřené září všeobjímající lásky…

Na tomto vrcholu jsme zakončili svou výpravu do části „jiného světa“, která náleží bytostem přírody.

Na závěr jen ještě několik technických detailů. Lidé se mne často ptají, jak komunikace s elfy vlastně probíhá: odehrává se potichu, v jazyce myšlenek, doplněném výměnou pocitů a obrazů. Můžeme si navzájem ukazovat duchovní obrazy míst, událostí či symbolů. Se španělským elfem nemusím hovořit španělsky, i když to občas dělávám, protože mi to činí potěšení – a s havajským stromovým dévou mohu klidně komunikovat ve své mateřštině. Cosi ve mně překládá myšlenkové a pocitové impulsy, které bytost zprostředkovává, do konkrétních slov. To, co vnímám, je řeč, a sice řeč nanejvýš individuální. Způsob vyjadřování příslušníků jiného světa je velmi rozličný. Skřítci hovoří jinak než velcí elfové, vodní žínky mají jinou řeč než elfové stromů.

Jedno však mají všichni společné: všichni nás oslovuji „ty“. Je to krásné, vlídné, bratrské a sesterské „ty“, jímž se samozřejmě i my obracíme na ně. Takže chci i vás, milé čtenářky a milí čtenáři, vtáhnout do tohoto kruhu a oslovovat Vás „ty“, dokud se stránky mé knihy neuzavřou. K našemu tématu se to prostě hodí líp!

Proč léčit Zemi?

Už od dob prvých kontaktů s bytostmi přírody poukazovali tito přátelé neustále na problémy, do nichž je my lidé rozličným způsobem vrháme. Tehdy to však bylo jedno téma z mnoha. V prvých letech našeho styku s touto rozsáhlou, fascinující říší spočívalo těžiště nejdříve v průzkumu nesmírné rozmanitosti tamních obyvatel, jejich způsobu života, úkolů a cílů, jejich učení a moudrosti. Ne že bychom to byli měli od samého počátku v plánu; věci se tak zkrátka vyvinuly. Protože když někde v lese či u moře spatřím bytost, která mi vlídně září vstříc, potěší mě to a chci ji poznat blíž. Krom příjemné výměny láskyplných pocitů většinou kladu četné otázky, a odpovědi si zpravidla hned na místě zaznamenávám. Během času tak vyrostla úctyhodná sbírka „elfologického“ materiálu. Plodem těchto prvních let (1987–1994) byla v roce 1994 publikovaná kniha „Bytosti přírody – setkání s přáteli člověka“.*

V následujících letech pak započala doba, kdy nás přírodní bytosti – zprvu jemně, poté s rostoucí intenzitou – směrovaly k tématu „léčení Země“. Tak jsem třeba byla uprostřed nádherných přírodních scenérií opakovaně upozorňována na skutečnost, že mí jemnohmotní přátelé vnímají své okolí na rozdíl ode mne jako podstatně méně čisté. A nejen to, zároveň mi dali pocítit, jak bolestivé pro ně určité stavy či vibrace jsou. A to velmi přesvědčivě!

Občas mi strážci Země jasně ukázali, co v našich postojích působí destruktivně a v čem spočívají příčiny současných problémů. A nikdy přitom nechyběly pokyny, co bychom my všichni mohli pro zlepšení situace udělat.

V průběhu let se naléhání z říše přírodních bytostí stávalo úpěnlivějším, nářky nabíraly na hlasitosti a varování na dramatičnosti. Stejně tak ale v tomto období došlo ke spoustě prostě „jen“ krásných, radostných a veselých setkání, plných překvapení a hlubokých vhledů do světů za hranicí toho, co je pro lidi běžně viditelné. Sbírka „elfologického“ materiálu se tak od zveřejnění mé první knihy enormně rozrostla, což při časovém odstupu sedmnácti let nijak nepřekvapuje.

Jako princip pro uspořádání svých postřehů jsem si tentokrát zvolila čas. Události, zážitky, setkání, rozhovory… rekapituluji převážně v chronologickém pořadí, což má tu výhodu, že se dá dobře sledovat vývoj a jako v pestrém kaleidoskopu se střídá a mísí veselé s vážným.

Setkání s bytostmi přírody už jsou zkrátka taková: někdy veselá a někdy vážná, tu obšťastňující a jindy děsivá. Nebylo tomu tak jen při našich soukromých kontaktech s nimi, zažili to i mnozí z těch, kdo se v uplynulých dvaceti letech účastnili našich seminářů s touto tématikou. Pokud by někdo při čtení této knihy dostal chuť s námi takový seminář absolvovat, musím ho žel zklamat. Usoudili jsme, že dvacet let je dost a odešli takříkajíc do elfského důchodu, co se seminářů týče.

Ještě bych měla prozradit, kdo je spolu se mnou „my“: je to Gerhard, ten skvělý muž po mém boku, který rovněž vidí bytosti a občas je i zvěční malířským štětcem. V souvislosti s předkládanou knihou nelze než obdivovat to, co jeho neuvěřitelná trpělivost během nekonečných hodin práce dokázala: Vášnivě ráda totiž píši ručně a tak to nejspíš zůstane, dokud mi nevypadne pero z ruky. I tentokrát tomu bylo nejinak. Pořídili jsme si počítačový program píšící podle diktátu, od něhož jsme očekávali, že nám nadiktovaný text ukáže na obrazovce korektně proměněný v písmenka. Žel tomu tak nebylo zcela. Program s mými slovy prováděl svévolné proměny, někdy k smíchu, častěji však spíše k pláči, hlavně jich ale bylo velmi mnoho. A tady započalo Gerhardovo angažmá pro záchranu knihy: vedle sebe rukopis, před sebou laptop uváděl text pomocí osvědčeného systému dvou prstů zpět do původního stavu. Nesmírně pracné! Zhruba v polovině knižního „porodu“ jsme program podrobili speciálnímu tréninku, načež ukázal větší ochotu ke spolupráci a svou nežádoucí vynalézavost poněkud omezil. Poněkud. I tak ještě bylo co korigovat. Každopádně by bez Gerhardova obdivuhodného nasazení kniha s největší pravděpodobností zůstala ve stadiu rukopisu. Mému jedinečnému partnerovi tak patří vřelý dík!

* Česky vyšla 2004 (pozn. překl.)

SÍLA LÁSKY

Hned na počátku nechci opomenout zmínku o síle, jejímž prostřednictvím můžeme bytostem přírody nejvíce pomoci a nejlépe je podpořit v jejich dnes tak obtížné práci. Je to síla lásky.

My všichni samozřejmě milujeme přírodu. Nemyslím si, že by o sobě někdo z čtenářů této knihy řekl, že přírodu rád nemá. Takže ji milujeme všichni. Jenomže ji nemilujeme dost! Kdybychom přírodu a její bytosti skutečně milovali, cítili bychom potřebu pro ně něco udělat. To může kupříkladu spočívat v tom, že každý den na pět, deset, patnáct minut v klidu usedneme, soustředíme se na vděčnost a lásku k přírodě a potom ji vyšleme – na určité místo, vodním či vzdušným bytostem apod. I toto je konání, nejen to, co děláme rukama. A je to konání, jaké si od nás přírodní bytosti už dávno přejí. Pokud je dostatečně milujeme, pak to pro ně uděláme.

Když se s nimi tímto způsobem každý den spojíme, prohloubíme i náš vzájemný vztah. Pak pro tebe nejspíš bude snadnější je v lese, u potoka či ve své vlastní zahradě vnímat, protože na ně budeš lépe naladěn. Vnímat přitom neznamená nutně vidět; na to bychom se neměli upínat, protože se to podaří jen nemnohým. Není samozřejmě vyloučeno, že budeš mezi nimi i ty. Jsou ale i jiné způsoby vnímání, přístupné většině lidí a přinášející stejnou radost. Jednoduše pociťovat: „Tady někdo stojí, je to příjemné, něco tu ke mně proudí…“ A možná pak najednou budeš přesně vědět, jak ta bytost vypadá, jak je velká, atd., aniž bys ji přímo viděl. Na seminářích se nám opakovaně stávalo, že někdo řekl: „Nevidím nic, ale vím, že tam stojí dvě vodní dívenky, tak a tak velké, jedna se sem právě dívá…“ a přesně popsal, jak bytosti vypadají a co právě dělají. Přitom trval na tom, že nic nevidí. Úžasné, co? Tak to ale bývá. Existuje mnoho způsobů vnímání; je to velmi individuální záležitost.

Dobrý, láskyplný vztah k přírodě je při takových pokusech o kontakt každopádně pomocí. Když vyzařujeme lásku, jsme pro elfy velmi přitažliví. A když pro ně každý den něco uděláme, tak, jak jsme to nastínili, staneme se jejich spojenci a přáteli, a takoví lidé jsou zkrátka oblíbení. Láska, kterou dáváme, se nám několikanásobně vrací; vskutku si tak otevíráme neustále proudící pramen.

Pro ilustraci vám budu vyprávět příběh, v němž hraje láska nikoliv nepodstatnou roli.

Noc s úplňkem u moře v jižním Španělsku – ne tam, kde je pobřeží zcela zastavěné, naštěstí stále ještě existují i jiná místa.

Obdivujeme to odvěké divadlo, jež nás pokaždé znovu nadchne, když se zářící světlo Měsíční paní rozlévá po oceánu a hází tisíce drahokamů na mírně zvlněnou hladinu. Je to magický čas, kdy si vodní bytosti venku na moři dávají schůzky a pořádají slavnosti. To jim zpravidla nebrání poctít návštěvou přátele na pláži, takže v tento první večer naší dovolené jsme byli v radostném očekávání, že se tak či onak setkáme.

Za úplňku jsme často zdáli slýchávali nádherný zpěv vodních bytostí, takže i tentokrát napínáme uši směrem k moři, nemůžeme však zaslechnout nic.

Nejprve tedy oslavíme matku Lunu. Stojím bosa tam, kde se setkává moře se zemí a zpívám svou píseň „Luno, ty jasná“ – pro Lunu a vodní bytosti. Bytosti přírody milují lidský zpěv a zazpívat jim, pokud s nimi chceme navázat kontakt nebo jim prostě jen udělat radost, je vždycky dobrý nápad. Píseň doznívá a já opět naslouchám prostoru, ozářenému měsícem. Ano, teď je slyším! Klenoucí se oblouky melodií, čisté, nesmírně jemné, nadpozemsky krásné hlasy… Úplňková slavnost vodních víl! Gerhard je také vnímá. Vsáváme do sebe ty nádherné tóny a děkujeme za radost, že jsme to směli zažít. „Dnes ale jsou hodně daleko od břehu,“ poznamenám. Gerhard přikývne.

Otevírám se směrem k moři a jasně cítím, že tam na shromáždění je přítomen jeden z velkých mořských elfů, s nímž mne pojí dlouholeté přátelství. Můj pozdrav s prosbou o setkání letí za ním a jako odpověď slyším, že se koná důležitá schůzka a on má mnoho práce. Gerhard to cítí stejně: „Je zaneprázdněný,“ konstatuje.

Pak za námi snad ale přijde pár vodních dívek – přece jen jsme se více než rok neviděli. Posílám své volání a lásku do čarovné měsíční noci a zpívám ještě jednu píseň Luně, zatímco si u mých nohou pohrávají drobné vlnky. Žádná vodní bytost se však neukazuje. Zdá se, že jsou všechny nepostradatelné.

Chvíli meditujeme s nádhernou silou úplňku. Chvíli opakuji žehnající mantru „Ať jsou bytosti moře šťastné – Ať jsou bytosti moře šťastné!“ a přidávám k ní hlubokou lásku svého srdce. Nakonec ještě zazpívám zvlášť pro vodní dívky píseň, kterou mi před lety darovaly bytosti potůčku v Kalifornii. Sotva skončím, zpozoruji ve vodě před sebou pohyb. Vodní dívenky! Tak přece jen přišly. Neunikly ani Gerhardově pozornosti: „Vidíš, kdo to tam je?“ ptá se. Zdravím se s nimi plná radosti a i ony jsou v té nejlepší náladě, veselé a šťastné. Krásně spolu rozprávíme, mlčky i slovy. Najednou jako by mi něco silou pootočilo hlavu, silná energie tam na moři, asi šedesát metrů od pobřeží. Je to on! Eliamar, velký mořský elf.*

Jeho mocné a láskyplné vibrace mi pronikají přímo do srdce a naplňují je tak, že se mi téměř rozskočí. Jaká radost! Srdce se vlastně nemůže rozskočit – už nemá žádné hranice. Může se jakkoliv rozšířit a pojmout do sebe všechno kolem… Eliamar se přiblížil a stanul několik metrů od břehu. Živě vyjadřuji svou nesmírnou radost z návštěvy a on jen s úsměvem pronese: „Láska to dokázala.“ Co se dělo pak, si ponechám pro sebe.

A teď, prosím, ať nikdo neříká: „Něco takového se mně přihodit nemůže!“ My neznáme své schopnosti; do nás je vloženo mnohem víc, než tušíme! Můžeme to zjistit jen pokusem. Láska a touha mají ohromný silový potenciál a mohou strhnout zdi, zdánlivě nás dělící od říše bytostí přírody, protože tyto zdi beztak existují jen v našich hlavách.

Nech svou lásku proudit, nasměruj ji na přírodu a její bytosti, a zmůžeš víc, než si dnes dokážeš představit. Jsme silní, když doopravdy milujeme! Proč tedy hledáme sílu na chybných místech a chybnými prostředky? Jedna z elfích žen horské protěže mi před mnoha lety darovala nádherné rčení, ukazující nám cestu:

„Láska je silou nejmocnější.

Chceš-li být silný, žij láskou!“

Pokusíme se o to? Můžeme zbavit svět celé hromady problémů, pokud nás bude dostatečný počet. Ale o to – o výsledek – se teď nemusíme starat. Začněme zkrátka žít láskou, láskou ke stvoření, k životu, k bytí, k matce Zemi, k přírodě a všem jejím dětem, viditelným i neviditelným. Každá další trocha lásky, kterou vypěstujeme ve svém srdci a necháme vyzařovat do světa, je požehnáním pro nás a všechny bytosti! Každý další miligram je užitečný! Když posílíme svou schopnost milovat, přidáme svůj díl na zlepšení vibrací na Zemi a přispějeme k jejímu léčení. Není nic léčivějšího, nežli láska, říkají bytosti přírody – nezištná, bezpodmínečná láska. Jedno je jisté: Léčení Země začíná v srdcích lidí!

* Protože elfové zůstávají raději inkognito, rozhodla jsem se všechna jejich jména změnit.

POZNÁMKY

1 To se nedělo jen ve středověku, jak tvrdí zjevně nevymýtitelné klišé. Čarodějnické procesy započaly souběžně s novověkem, to znamená v posledním desetiletí 15. století, a dosáhly svého vrcholu v 16. a 17. století.

2 Pojem „jiný svět“ označuje neviditelné světy za/mimo/vedle/uprostřed fyzického světa, který vnímáme našimi smysly. „Jiný svět“ má spoustu dimenzí!

MARGOT RUIS

Margot Ruis pochází z Vídně, nyní je doma v oblasti Waldviertel v Dolním Rakousku a pravidelně pobývá v Indii.

Studovala historii a naučila se několika jazykům. Odjakživa byla nadšenou cestovatelkou, poté, co se seznámila se šamanským cestováním, se jí otevřel vnitřní zrak a tedy i přístup k „neviditelným“ světům, které nás obklopují. Jejich průzkumu se již po čtvrtstoletí intenzívně věnuje.

Nejprve působila jako překladatelka a astroložka s psychologickým zaměřením, stavícím do popředí lidské nitro a jeho vývoj, v roce 1990 své aktivity přesunula do sféry vzdělávání. Následovala bohatá přednášková činnost a četné semináře, vše pod souborným názvem „Příroda a spiritualita“. Tématy byla energie drahých kamenů, šamanismus, bytosti přírody, jemnohmotný člověk, léčení Země, cesty pro více než pět smyslů, východní filosofie, meditace…

V roce 1994 vyšla její první kniha „Bytosti přírody – Setkání s přáteli člověka“. Česky 2004 v nakladatelství Integrál Brno.

Těžištěm její činnosti byly semináře o přírodních bytostech, které spolu s ní vedl její muž Gerhard Kogoj.

V roce 2003 dává svou práci do služeb chudých Indů; veškeré příjmy z přednášek a seminářů plynou přímo na konto sdružení DANA MUDRA – Dávající ruka – a odtud na financování sociálních projektů v Indii. Stejně tak i výnos obou jejích CD „Lieder aus der Anderswelt“ (Písně z jiného světa) a „Das Licht in allen Dingen – Neue Lieder aus der Anderswelt“ (Světlo ve všem všudy – nové písně z jiného světa). Rozšířila tak paletu svého působení o cestu písničkářky a zpěvačky, což spisovatelka Lotte Ingrischová vyjádřila mnohem krásněji: „Margot Ruis, muzikantka duchů, nás unáší do našeho pravého domova – do magické skutečnosti!“

Kontakt: danamudra@gmx.at

Web: www.danamudra.org

Obsah

Titulní strana

Předmluva

Stručně o cestě do říše bytostí přírody

Síla lásky

Poznámky

Margot Ruis