Václav Hošek

PÁD BÍLÉHO KONĚ (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Václav Hošek, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6120-8

PÁD BÍLÉHO KONĚ

Bělouš se probral, když Oskar Spilka říznul ostrou zatáčku v údolí pod vesnicí.

„Co je? Kam to jedeme?“ Zvědavě se opileckým zrakem rozhlížel po okolí. Tady to přece zná, jezdili sem jako kluci s bráchou na chatu. Ale co tu můžou mít za kšefty v tomhle ročním období? Vždyť tady chcípnul pes.

„Klídek, kámo, jen chrápej dál. Něco si tu vyřídíme a hned zase pojedeme. Nebude to dlouho trvat.“ Paddy, velký šéf, mu přátelsky položil dlaň na rameno. Z druhé strany se na něj zazubil Gogo, Paddyho pravá ruka na špinavou práci. Parta se dnes sešla v plné sestavě.

Oskar ubral plyn, když minuli tabuli se začátkem obce. Byl dobrý řidič a rád se blýsknul rychlou jízdou, ale když se šlo na věc, šéf vždycky trval na důsledném dodržování předpisů. Zapnul blinkr a před hospodou odbočil doleva. Vůz začal klesat z kopce a po pravé ruce se objevila vodní hladina. Po ledovém příkrovu ani památky. Zima si letos dávala na čas. Vjeli do tunelu a pneumatiky zaduněly na kočičích hlavách. Zvuk se mnohonásobně odrážel od betonových stěn a znělo to jako trysk nějaké novodobé kavalerie. Projeli po hrázi takřka krokem až k malému odstavnému parkovišti na konci pod skalou. Tam Oskar zastavil.

„Co tady budeme dělat?“ Bělouš byl pořád tak trochu mimo. Poslední dobou pil víc než je zdrávo a myslelo mu to čím dál míň. Kocovina pak přehlušila všechny jeho myšlenky.

„Neboj, Bělouši,“ poprvé promluvil Gogo. „Oskar si jenom musí na chvilku odskočit. Viď, Oskárku?“

Spilka se k nim otočil a omluvně se zazubil. Vypadal přitom trochu nervózně, nikdo si toho však nevšímal.

„Neříkej mi Bělouši, Gogo, víš, že to nemám rád,“ zamračil se oslovený.

„Tak promiň, kamaráde, já už to víckrát neudělám.“ Gogo se ušklíbnul a medvědí tlapou ho poplácal po zádech.

Oskar otevřel dveře, ale zůstal sedět. Okolo projela avie a řidič po nich jen zběžně mrknul. Nezpomalil. Ostatně, co je mu do toho, že tady nějací kluci parkují na zákazu stání. On má svých starostí dost.

Oskar se pozorně rozhlédnul a pak teprve vystoupil z auta. Loudavým krokem přešel dozadu a otevřel kufr. Péra sténavě zavrzala.

„Chlapi, o co jde? Čekáme tu na kunčafta?“ Bělouš kroutil ztuhlým krkem a snažil se rozhlédnout. Chtěl si promasírovat zátylek, jenže ono to nešlo. Jako zpitomělý hleděl nevěřícně na pouta, která mu bránila v pohybu.

„Co je to za blbý fóry? Sundejte mi to. Vždyť se nemůžu ani podrbat. No tak, Paddy, řekni mu něco, ty jsi tady přece šéf. Ať neblbne.“ Bělouš se prosebně otočil k Paddymu.

„To je fakt, Gogo, tos přehnal,“ naoko se zamračil šéf. „Kde máš klíčky?“

Gogo se plácal bezradně po kapsách a přitom se nepokrytě šklebil. „Já je asi ztratil, šéfe.“

„Ty seš ale vůl. Jak s tím takhle budu běhat po městě?“

„Ale nebudeš.“ Paddy to řekl měkce, ale zaznělo to tak nějak zlověstně.

Vzadu něco cinklo o zem. Oskar se naklonil k okýnku a vypadal udýchaně.

„V pořádku, šéfe, vzduch je čistej.“

„Hele, kluci, neblbněte a sundejte mi to. Tohle už není žádná sranda. Vážně.“

„Viděli jste chlapci, že by se tu někdo smál?“ Paddy zakroutil hlavou. „Nikdo. Tohle vážně není žádná sranda, Bělouši.“ Upřel své rybí oči zblízka do jeho vyděšených. „Moc chlastáš, kamaráde. A taky moc žvaníš. Takovýho pitomce nemůžeme potřebovat. Rozumíš?“

„Já… já… já už nebudu…“ vyděšeně koktal Bělouš.

„Nebudeš co?“

„Chlastat nebudu. A žvanit taky ne. Slibuju.“ Horlivě kýval hlavou a ohryzek mu přitom poskakoval jako golfový míček.

„To si piš, že nebudeš.“ Gogo vytáhnul z kapsy široký kotouč izolepy.

Bělouš vytřeštil oči. „Co chcete se mnou dělat? Ne, Gogo, ne, nedělej to. Paddy, řekni mu něco. Neee, prosíííím…“ Jeho zoufalé vzlyky ztlumila páska.

„Tak jdeme na věc, ať to nezdržujeme,“ zavelel šéf a otevřel dveře vozu.

Vyvlekli ho ven. Zpočátku se ještě Bělouš chabě bránil, ochrnut strachem z neznámého, ale když vzadu za vozem spatřil kus železné traverzy s rezavým řetězem, hrůzou zkameněl a nohy se mu podlomily. Gogo mu zaryl koleno do zad a přimáčkl ho k zemi, zatímco Oskar mu navlékl řetěz okolo krku a uzamknul ho masívním visacím zámkem. Bělouš jen bezmocně vzlykal, když ho zvedali k betonovému zábradlí. Divoce kroutil hlavou ze strany na stranu, cloumal sebou a snažil se jim něco říct, ale izolepa držela jeho rty pevně semknuté, takže nic nemohli slyšet, i kdyby se o to sami sebevíc snažili.

Když hluboko pod sebou spatřil temnou ledovou hladinu, napjal všechny zbývající síly k poslednímu odporu a spoutanýma rukama se zoufale zachytil okraje zábradlí. Gogo ho však praštil pěstí a přerazil mu prsty. Bělouš zaskučel bolestí a pustil se poslední záchrany před smrtí. Jeho tělo přepadlo dolů a za pouhou vteřinu již traverza rozrazila hladinu a spolu s ní do hloubky třiceti metrů klesalo i to, co k ní bylo připoutáno.

Tři kamarádi zaujatě pozorovali poslední Běloušovu cestu, dokud proud bublin neustal.

„Tak padáme,“ pravil konečně Paddy. „Nemůžeme tady čumět donekonečna. Ten už nevyplave.“

Vůz vyrazil z parkoviště a kola se na štěrku protočila, když se zprudka otáčel.

„Klídek, Oskare, nikdo nás nehoní. Čistá prácička, pánové.“ Paddy se pochvalně usmíval. „Má to za sebou, chlapec. Ani ho to moc nebolelo. Ale nedalo se nic dělat. Už nám k ničemu nebyl a to jeho opilecké blábolení nás mohlo dostat do maléru. Chápete?“

Gogo s Oskarem přikyvovali. Šéf je šéf a jeden nikdy neví, kdy může skončit zrovna jako před chvilkou chudák Bělouš.

„Tak dobrá. Dneska máme padla. Oskare, vysadíš nás před Grandem a potom uklidíš vůz. Ale mám pro tebe ještě jednu prácičku, která se musí udělat neodkladně. Před hernou pořád stojí Běloušův auťák, musíš se o něj postarat. Čím později přijdou na to, že zmizel, tím líp pro nás.“

Oskar Spilka s kamenným výrazem ve tváři přikývnul jako tvrďák z hollywoodských gangsterských filmů, ale ruce se mu ještě drobátko třásly. Před očima měl stále ty bubliny jdoucí až ke hladině. Nikdo si však jeho nervozity nevšímal. Provoz na téhle odlehlé silnici byl začátkem prosince natolik zanedbatelný, že se s ním snadno dokázal vypořádat i člověk, jenž před malou chvíli zabil kamaráda.

§§§

Bylo vedro k zalknutí. Konec srpna, ale blížící se podzim jako by se stále ještě ztrácel v nedohlednu. Jiří Padevět se napil chlazené oranžády a setřepal kapky potu z vlasů. Jeden by ani neřekl, že už bude pomalu půl osmé večer. Znovu, jako již poněkolikáté, zmáčknul tlačítko na mobilu, ale ozval se mu jen neosobní hlas, oznamující, že volaný účastník není momentálně dostupný.

„Gogo, ty debile, zvedni to,“ zasyčel vztekle, ale nebylo mu to nic platné. Zasmušile se podrbal na neoholené bradě. Co má tohle u všech čertů znamenat? A Oskar se už taky dva dny neozval. Naposledy mu od něj přišla esemeska. Sorry, Paddy, nemůžu teď mluvit, ale ozvu se. Mám bezva kunčofta. Pašovaný cigára, z Ukrajiny, celej kamión, a za levno. Ten chlap je docela hejl, možná bysme ho mohli vzít pěkně na hůl.

V osm má schůzku s tím chlápkem a Gogo nikde. Necítil se dobře, když neměl za zády svého bodyguarda. Přece jasně řekl, že se tu sejdou v sedm, tak kde to vázne? Aby to tak byla bouda. Ještě několikrát zkusil volat, ale marně. Ve tři čtvrtě na osm dopil oranžádu, zvedl se od stolku a pomalu se šoural kolem parkoviště. U výjezdu stálo husté křoví. Ležérně se opřel o starou lípu a částečně kryt křovím, sledoval parkoviště. V této pozici mohl současně sledovat parkoviště i silnici. Kdyby to byli policajti, nevleze jim do pasti jako beránek. Svůj vůz promyšleně zaparkoval na opačné straně hospody.

Přesně v osm přijel černý bavorák s tónovanými skly. Vystoupil z něj tuctový chlapík v károvaném sáčku. Počínající pleš mu částečně zakrývala bejzbolová čepice, oči tmavé brýle. Pátravě se rozhlédnul a poté si sednul k prázdnému stolku. Za okamžik se k němu již skláněl úslužný číšník s jídelním lístkem v podpaží. Jiří Padevět byl příliš daleko na to, aby něco z jejich rozhovoru zaslechl. Viděl jen, jak číšník nejprve pokýval hlavou, ale potom, rozhlížeje se po okolí, rozpačitě krčil rameny. Od stolku za křoví nebylo vidět.

Padevět vyčkal, než muž dopije svou kávu. Mezitím zkontroloval okolí. Nikde žádné podezřelé osoby, nikde žádná auta, to vypadalo dobře. A nikde žádný Gogo, ani Oskar, to už bylo horší. Chvilku se rozmýšlel, má-li do toho jít sám, ale teprve když muž pohlédl na hodinky a zvedl se k odchodu, loudavou chůzí zamířil k němu. Střetli se pohledem, jednu či dvě vteřiny se měřili a potom se muž otočil a opět usedl ke stolku. Padevět se posadil vedle něj.

„Máte zpoždění.“

„Omlouvám se, zdržela mě neodkladná záležitost.“

„Chápu.“ Muž se poprvé usmál. „Opatrnosti nikdy není nazbyt, že?“

Padevět se rozpačitě zašklebil.

„Já vám rozumím. Nebojte se, nejsem od policie. Zde je můj občanský průkaz a zde má vizitka, aby bylo mezi námi jasno, pane Padevět.“

Zběžně si ho prohlédl. Oldřich Musil. Jméno mu nic neříkalo. Na vizitce se skvělo stručné Obchodní zástupce.

Vyrušil je číšník. „Dáte si ještě něco, pánové?“

„Pro mne nealkoholické pivo a pro vás…?“

„Oranžádu.“

„K službám, pánové. A k jídlu nic?“

„Ne, děkujeme.“

„Mohu vám ukázat i řidičský průkaz a pas, abyste měl naprostou jistotu, pokračoval muž v rozhovoru. Také mám rád čistý stůl mezi partnery. Aspoň předpokládám, že budeme partnery. Pan Spilka vás jistě informoval… apropó,“ muž se překvapeně rozhlížel, „udivuje mne, že tu není s vámi. Je snad nemocen?“

„Ne ne ne, jen obchodní záležitosti. Dostaví se později.“

„To jsem rád. Nerad totiž vše opakuji a pan Spilka ve mně zanechal velice dobrý dojem. Předpokládám, že vás informoval o ceně.“

„Ovšem,“ Padevět suverénně pokýval hlavou. „Ale…“

„Ta cena je více než výhodná,“ skočil mu do řeči Musil. „Samozřejmě,“ dodal poněkud smířlivějším tónem, „pokud bychom začali obchodovat pravidelně, jsem ochoten přistoupit k jistým slevám, jestli mi rozumíte.“

„Souhlasím.“

Ten muž nevypadal zrovna na hejla. Ten Oskar je pěkný pitomec, ale nevadí, trhnou na tom stejně všichni pěkný balík. Na stole mezitím přistály orosené sklenice. Číšník zmizel s lehkým úklonem.

„Je horko, že?“ pravil Musil jen tak mimochodem, napil se s labužnicky přivřenýma očima, pečlivě složeným kapesníkem si otřel čelo a opět jej uložil zpět do kapsy.

„Příšerné,“ odvětil Padevět. „Konec srpna a vedro jak v Africe.“ Jako by se tu nebavili o milionových obchodech, nýbrž jen tak konverzovali o počasí. V tu chvíli mu v kapse zavibroval mobil. Pohlédl na displej. Oskar. No konečně!

„Promiňte na okamžik.“ Padevět se zvedl od stolu s omluvným úsměvem.

„Ovšem. Vždyť není žádný spěch. Vyřiďte si v klidu svoje záležitosti, příteli.“

Padevět se otočil zády k novému obchodnímu partnerovi a sykl: „Kde se couráš, Oskare?“ Nic. Ticho. Žádná odpověď. Hovor ukončen. Co ten blbec vyvádí? S rozpačitým výrazem ve tváři se vrátil ke stolu.

„Nějaké problémy?“ zeptal se Musil s ustaraným výrazem.

„Ne ne, všechno v pořádku.“ Padevět se zamyšleně posadil a napil se oranžády.

„Tak tedy zpět k našemu obchodu. Zboží bude k dispozici zhruba za čtrnáct dnů. Kam si ho budete přát dodat?“ Oba muži se k sobě důvěrně naklonili, třebaže ostatní stolky před hospodou byly prázdné. Kvalita, zboží, okolnosti předání, peníze. Pan Musil byl na rozhovor dobře připraven a měl předem připraveny různé varianty. Trpělivě Padevětovi odpovídal na jeho dotazy a nedal najevo jakoukoliv netrpělivost. Ovšem jeho partner začal poznenáhlu chvílemi vypadat jako duchem nepřítomen.

„Jste v pořádku, pane Padevěte? Zdá se mi, jako by vám bylo nevolno. Mohu vám nějak pomoci?“

„To nic, to je asi z toho horka. Trochu se mi zatočila hlava.“

„Kdybych neviděl, že pijete oranžádu, myslel bych si, že máte upito,“ zavtipkoval Musil. „Víte co, já vás odvezu domů. Vyspíte se, odpočinete si.“

„Ne ne, vzadu za hospodou mám svůj vůz.“

„To nepřipadá v úvahu, milý příteli. Jste bledý jako sedma, v tomhle stavu vás za volant nepustím. Trvám na tom, že vás odvezu. Však vám vaše auto do zítřka nikdo neukradne. Pane vrchní, platím.“

„Dohromady?“ Číšník se opět zjevil jako duch a pobaveně hleděl na pobledlého Padevěta.

„Ovšem.“

Číšník spokojeně uložil dvousetkorunu a uklonil se, když Musil odmítavě mávl rukou nad drobnými. „Je váš přítel v pořádku, pane, nemám zavolat na pohotovost?“

„To bude dobré, odvezu ho domů.“

„Možná lehký úpal… nevolnost z horka…“

„Možná.“

Padevět podpírán Musilem ztěžka dosedl na sedadlo vedle řidiče.

Vůz se zvolna rozjel. Zatímco Padevětovi spadla hlava na prsa a začal klimbat, pan Musil vůbec nevypadal znepokojeně, ba naopak.

§§§

„Haló, Paddy, vstávej. Probuď se, člověče, už je noc.“

Jiří Padevět přihlouple mžoural do mdlého světla stropní lampy. „Kde to jsem? Co se to se mnou stalo?“ Snažil se zaostřit usměvavý obličej Oldřicha Musila.

„Kde bys byl, kamaráde, přece u mě, na chatě. Copak to tu neznáš? Nikdy jste tu nepařili s Oskarem, Gogem a… Běloušem? Nepoznáváš to tady?“

„Cože? Kdo jste? Policajt?“

„Ale kdepak, žádný policajt. Já jsem přece Oldřich Musil. Mluvili jsme spolu.“

„Aha… Musil… cigarety,“ začalo se mu to pomalu vybavovat.

„Nojo, cigarety. Ale zklamu tě, kamaráde. Cigarety nebudou. Já si to totiž vymyslel.“

„Takže přece jenom policajt.“ Podíval se na ocelová pouta obemykající jeho zápěstí.

„Ale houby. Já jsem bratr Aleše Běliny.“ Řekl to jakoby jen tak mimochodem, bez náznaku jakýchkoliv emocí.

„Běliny?“ Kolečka v hlavě mu šrotovala. Musil, Bělina, Bělina, Musil, bratři…

„Aleš byl můj nevlastní bratr. Každý jsme měli jiného otce. Já Musila, on Bělinu. Jen si vzpomeň, říkali jste mu Bělouš. Co já se tě jen nahledal.“

„On…“ Paddy suše polkl, „on už s námi není.“

„Já vím,“ řekl smutně Musil. „Všechno vím. Dělal vám bílého koně. Tobě, Gogovi, Oskarovi. Nechali jste mu vystavit živnostenský list a odebírali jste na něj zboží. A to zboží jste samozřejmě neplatili. Chytré, opravdu chytré, jenomže jednoho dne to muselo prasknout a on by vás shodil. Všichni byste si šli sednout. Tys to vymyslel a od samého začátku jsi počítal s tím, že ho nakonec umlčíte.“

„Je v Německu. Dal jsem mu prachy, aby se zdejchnul,“ vyhrknul Paddy a pokusil se vstát.

„Kecáš. Zabili jste ho. A lež, nebo do tebe vpálím kulku.“

Padevět strnule zíral do hlavně pistole a snažil se přijít na způsob, jak si zachránit kůži. „To Gogo. Gogo a Oskar. Vylákali ho do lesa a tam ho zakopali. Já o tom nevěděl, přísahám.“

„Lžeš. Hodili jste ho z hráze do přehrady, s traverzou na krku. Copak si na to nevzpomínáš?“ Dobrácký tón byl ten tam. „Zapomněls? Ty možná ano, ale já ne. Vloni v prosinci to bylo. Byli jste na něj tři. Tři silní zdraví chlapi na jednoho bezbranného svázaného chudáka, který vám věřil. Ještě pořád leží někde tam na dně a ryby ho ožírají.“

„Ne!“ Paddy zuřivě vrtěl hlavou ze strany na stranu.

„Ale ano.“ Oldřich Musil náhle jako by zestárnul o deset let. „Byl to můj malej brácha, chápeš? Já ho vychoval, když máma umřela a jeho fotr se zdejchnul. A pak si přijde takový ksindl jako ty a tvoji kamarádi a udělá z něj grázla. Když vloni zmizel a policajti nad ním mávli rukou, co je nám do nějakého podvodníka, já se nevzdal a pořád jsem ho hledal. Věděl jsem, že by neodešel, aniž by mi aspoň nezavolal. A pak mě napadlo, že je tu ten auťák. Jestli ho někdo zabil, bude chtít taky zpeněžit jeho bavoráka.“

Oldřich Musil si loknul z láhve s čirou tekutinou. Paddy se znovu pokusil vstát, ale jeho věznitel byl pozorný.

„Už to na mě znova nezkoušej, ty hajzle, nebo tě zabiju rovnou. Nedovedeš si představit, co mi dalo práce, než jsem přišel na stopu toho vozu. Co bazarů jsem musel obejít. A nakonec na to stačil jeden inzerát. Značka dobře zaplatím. Ten pitomec za mnou přišel sám a dokonce ani nepřestříkal lak, jak si byl jistý. Jenom vyměnil registrační značku. Jenomže ve velkém techničáku, který zůstal doma u bráchy, jsem našel VIN a ten se tak jednoduše změnit nedá. Jó, kamaráde, chamtivost se nevyplácí. Kdybyste to auto hodili někde ze stráně a zapálili, nikdy bych vás nenašel.“

Paddy ztěžka dýchal.

„Dlouho nechtěl mluvit, ten tvůj kamarádíček Oskárek. Nejdřív tomu vůbec nechtěl věřit, teprve když jsem mu uříznul palec, rozpovídal se. A když jsem mu uříznul ucho, zpíval už jako kanárek. Než umřel, vysypal úplně všechno. Jo jo,“ pokýval hlavou, „dělám to nerad, ale musí to být.“

Paddyho oči rejdily sem a tam. Zmocňoval se ho děs.

„Asi tě zajímá,“ pokračoval Oldřich Musil, „co je s tvým kamarádem Gogem. Ten už to má taky za sebou. Měl docela lehkou smrt. Nemohl jsem riskovat, chápej, chlap jak lamželezo, to by mohlo pro mě špatně dopadnout. Jedna kulka do břicha, druhá do hlavy. Chvilku se svíjel a řval, tak jsem to musel skoncovat, aby mi ještě nezburcoval sousedy. Ale neboj, ty taky nepřijdeš zkrátka. Pro tebe mám něco speciálního.“

Oldřich Musil se pomalu zvedl.

„Tak co, už tě ten rohypnol trošku pustil, abys mohl sám jít? To víš, musel jsem tě nějak odlákat od stolu, tak jsem ti zavolal ze Spilkova telefonu. Zamlada jsem se trošku zabýval eskamotérstvím, jen tak amatérsky, nic na úrovni, ale na ovládání mobilu v kapse to stačí. Spolkl jsi mi to i s navijákem. Tak jdeme.“ Postrčil Paddyho hlavní pistole směrem ke dveřím.

Ale než vzal za kliku, ještě se zastavil.

„Moment, na něco jsem zapomněl.“ Vytáhl z kapsy širokou izolační pásku a přelepil Paddymu ústa, že sotva mohl dýchat.

„Tak, teď je to správně, že?“

Pomalu došli k černému bavoráku. Někde v dálce voněl kouř táboráku a kytary tiše zněly nocí. Musil otevřel kufr auta.

„Možná se ještě naposledy budeš chtít vidět se svými kamarády.“

Paddy se podíval dovnitř a v tu ránu se mu udělalo zle od žaludku. Leželi tam oba. Zkroucení a se stopami zaschlé krve. Gogo obličejem dolů, v zátylku se mu černal otvor po vstřelu kulky, Oskar s očima doširoka otevřenýma, v nichž se zračila hrůza a utrpení. Paddy fascinován hleděl na krvavý pahýl po levém ušním boltci.

„Mám dojem, že umřel spíš strachy než na ztrátu krve. Asi špatné svědomí. Rád bych si poslechnul tvůj komentář, Paddy, ale raději nebudu riskovat. Mohla by tě napadnout nějaká nepředloženost. Sice je už skoro půlnoc, ale všichni lidé nespí a někdo by tě mohl slyšet. Tak nasedej. Ne, do kufru ne. Ty jsi přece šéf, tak pojedeš jako pán, pěkně vepředu.“

Paddy, ztuhlý hrůzou a otupělý rohypnolem, se bez odporu nechal připoutat k sedadlu. Jeli jen pár minut. Musil zastavil na opuštěné cestě, která končila na břehu jezera. Hladina se zrcadlila ve svitu měsíce. Vypnul motor a zblízka se podíval Paddymu do očí.

„Konečná, kamaráde. Támhle naproti přes vodu je hráz. Někde pod ní leží můj brácha.“

Pohlédl na hodinky.

„Půlnoc. Jak patřičné. Zase celá parta pohromadě, co?“

Paddy tiše vzlykal.

„Neboj, voda je teď v srpnu teplá jako kafe. Uvidíš. Tak čau, šéfe. A pozdravuj tam dole.“

Oldřich Musil povolil ruční brzdu a vystoupil z vozu. Stačilo jen lehké potlačení a černý bavorák se dal pomalu do pohybu. Nejdřív zašplouchaly přední pneumatiky a po nich i zadní. Auto jako by chvilku plavalo, ale potápělo se dál a dál. Unikající vzduch bublal na hladině. Nakonec zmizela pod vodou i střecha a po chvíli byla hladina opět klidná jak zrcadlo.

Stál tam ještě dlouhou chvíli. Snad chtěl mít jistotu, snad se chtěl naposledy tímhle způsobem rozloučit s místy, kde prožil svoje mládí a kam už se nikdy nevrátí.

„Sbohem, bráško,“ zašeptal. „Účet je vyrovnán.“

Table of Contents

PÁD BÍLÉHO KONĚ