(ukážka)

NIKDO TO ZA TEBE NEUDĚLÁ...

Text copyright © Mark Frost, 2013

Front cover artwork © Hilts, 2013

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN EPUB 978-80-7462-591-6

ISBN MOBI 978-80-7462-598-5

Žiji svůj život v rostoucích kruzích,

jež po věcech vztahují širší vždy síť.

Snad z nich poslední neskončím na těchto luzích,

však chci se oň alespoň pokusit.

Kol boha, té odvěké věže, kroužím

a kroužím jak v tisícletích;

ještě nevím: jsem sokol, jenž uniká bouřím,

či ta bouř, jež se rozráží pod cimbuřím,

nebo velký zpěv výšin a tich.

– REINER MARIA RILKE

(přeložil Jozef Tkadlec)

BŘEZEN

Lyle Ogilvy se mezi mrtvými stále nemohl zabydlet.

Za posledních sedm měsíců nad ním lékaři nejméně šestkrát zlomili hůl, jen aby zjistili, že tenhle případ nemá v dějinách medicíny obdoby.

Je mrtvý, nebo živý? lámali si hlavu, ale nakonec si museli přiznat, že je to otázka naprosto matoucí.

Hledání odpovědi bylo ještě těžší pro všechny, kdo nepatřili do Lyleova vnitřního okruhu. Zatímco rodina a vedení školy se shodovaly v tom, jaký je pacientův stav, s jejich mlčenlivostí nemohlo nic otřást. Utajovaná pravda zněla, že po „nešťastné nehodě“ z loňského podzimu Lyle upadl do kómatu, kdy nejevil téměř žádné známky života. Celkem šestkrát ho odpojili od přístrojů, ale pokaždé ho zase připojili zpátky, neboť Lyleův elektroencefalogram svědčil o neutuchající a velmi vysoké mozkové aktivitě, přestože se ho nikdo nepokoušel oživit.

Studenti se mohli jen dohadovat, že kontroverzní Ogilvy je stále v areálu školy, protože zde často vídali jeho rodiče, jak se nenápadně plouží chodbami. Když jim traumatologové řekli, že přesun z jednotky intenzivní péče na školním zdravotním středisku by pro jejich syna mohl mít fatální následky, dali na jejich doporučení. Mimo jiné proto, že Lyle nebyl jen pacient, ale také vězeň. Kdyby procitl k vědomí, čelil by dlouhému seznamu obvinění ze závažných zločinů.

A tak Lyle zůstal upoutaný na lůžko, kde proležel celou zimu i část jara jako mramorová socha. Jen jeho oči se občas otevřely a zorničky zareagovaly na světlo. Bylo to jedno z mála povzbudivých znamení pro lékaře, že pacient ještě neodešel na druhý břeh.

Museli ho vyživovat hadičkou, a tak nikoho nepřekvapovalo, že Lyleova robustní, obtloustlá postava se jim před očima rozpouštěla jako vosk. Vypadalo to, že pacient chřadne, ale bližší pohled ukázal, že jeho svaly jsou pouze štíhlejší a mají zřetelnější obrysy. Zdravotní sestry ho čtyřikrát denně obracely, ale protože jeho speciálně upravené lůžko bylo hodně velké a ony Lylea nikdy neviděly ve vzpřímené poloze, žádná si nevšimla, že pacient, jenž za života měřil sto osmdesát pět, povyrostl o osm centimetrů!

Trvalý vegetativní stav, prohlašovali doktoři, když se o něm bavili. Jenže tenhle pojem ani zdaleka nevystihoval, co se odehrávalo v jeho nitru. V Lyleově mysli se nezačala znovu tvořit slova, ale kdyby mohl, možná by řekl, že si v poslední době stále více uvědomuje své okolí. Dokonce matně „viděl“, jak lidé vcházejí a zase odcházejí z jeho pokoje, bez ohledu na to, zda měl oči otevřené nebo ne.

A když napadl poslední sníh a od břehů jezera Waukoma začal pomalu ustupovat led, v duši Lylea Ogilvyho se začalo dít něco neobvyklého. Kdyby měl jedním slovem vystihnout, čím právě prochází, řekl by, že Proměnou.

Jaro je obdobím růstu a také v jeho nitru se probouzel a rašil nový život. Starý Lyle jako by se rozpouštěl a stával se součástí mnohem podmanivější a mocnější bytosti. A v jeho zastřeném, pavučinami překrytém vědomí se začal utvářet nový vjem. Pocit, který neustále sílil, až zachvátil každou buňku jeho těla.

Hlad.

„Tak jak se cítíš?“ promluvil trenér.

Jsem otupělý. Takhle se Will v tuto chvíli cítil a nemohla za to jen hrozná zima. Otupělý. To slovo přesně vystihuje, jak se cítím posledních pět měsíců.

„Myslíte, že to zvládnu?“ zeptal se Will.

„Nejsem ten, po kom se chce, aby na tohle dal odpověď,“ řekl Ira Jericho. Se založenýma rukama ustoupil od srázu.

„Já vím. Ale váš názor by mi pomohl, abych si utvořil svůj.“

„Lenochu. Soustřeď se.“

Byl otupělý a zahlcený. Zaseknutý. Během jediného měsíce se musel vypořádat s více citovými traumaty než předtím za celý svůj život.

Stáli s trenérem Jerichem na východním břehu jezera Waukoma, v polovině denního tréninku, a hleděli na jeho hladinu. Většinu stále pokrýval led, ale místy se už trhal na jednotlivé kry, které připomínaly šachovnici.

Na západě se zvolna posouvalo mdlé slunce, jeho kotouč už se dotýkal tmavé klenby lesa. Bylo pět stupňů nad nulou a teplota pořád klesala.

Po celou zimu každé odpoledne Will dvě hodiny běhal s trenérem Jerichem. Podobně jako většina jeho vrstevníků toužil po rutinním a pravidelném životě, který si dopřával až teď. Do té doby se jeho rodiče neustále stěhovali, a tak si o nějakém řádu mohl nechat jen zdát. Po Vánocích se naplno pustil do studia v Centru a byla to opravdu ta nejtěžší zkouška intelektu, jakou kdy zažil. Když vyučování skončilo, následoval každodenní trénink s Jerichem, který mu dával pro změnu zabrat po fyzické stránce.

Po skandální veřejné „smrti“ rodičů Willovo nitro vyhaslo. Připadal si jako mrtvý a věděl proč. Mimoděk se tak chránil před hustou temnotou, která ze všech stran obklopovala jeho mladý život. Důvody tedy chápal, ale necítil žádnou motivaci, aby na tom něco změnil. A ze všeho nejvíc mu vadila terapeutická sezení, která musel absolvovat se školní psycholožkou doktorkou Robbinsovou.

Na každé schůzce s ní si připadal, jako kdyby procházel minovým polem. Sděloval jí jen tolik podrobností, aby viděla, že v terapii dělá pokroky, ale odmítal se dělit o tajemství, která si musel nechat pro sebe. Po těch otřesných zážitcích téměř ztratil schopnost citu, což mu na druhé straně pomáhalo unést pravdu, kterou tajil před světem. Těšil se na fyzickou bolest, jež se dostavila vždycky při tréninku s Jerichem – jediné pocity, které si dovolil zažívat. Alespoň věděl, že jeho tělo je stále naživu.

Nyní si klekl, strčil ruku do ledové vody a otřásl se. „Má tak jeden stupeň nad nulou,“ řekl.

„Kdybys tam spadl, do pěti minut zemřeš na podchlazení,“ odpověděl Jericho. „Nebo aspoň normální kluk by umřel.“

„A co vy?“

„Já nejsem tak hloupý, abych to zkoušel,“ poznamenal trenér.

Když ve tři hodiny dvacet minut vyráželi od stadionu, teploměr ukazoval necelých šest stupňů nad nulou. Pod zataženou oblohou klusali k jezeru po blátivé cestě, která se vinula lesem. Hnusnější dubnové odpoledne by si těžko dokázal představit.

„A já snad jo?“ zeptal se Will. Schoval si prokřehlý prst do podpaží, aby ho zahřál.

„Nic takového jsem neřekl,“ namítl Jericho. „Jen to, že nejsi normální. Zvládneš to?“

V posledních pěti měsících mu tuhle otázku při různých příležitostech položil nejméně pětsetkrát. Vymýšlel pro něj úkoly, které Willovi nešly do hlavy. Běžecká sezona dávno skončila. Většinu členů běžeckého družstva ze školy vyloučili kvůli průšvihu s Rytíři Karla Velikého, a tak měl Will Jericha jen pro sebe. Velmi brzy pochopil, že jejich každodenní tréninky nemají jen zlepšit jeho techniku na trati.

Každý úkol, který mu Jericho zadal, postavil Willa před nevyřčenou otázku: Jsi dost silný? Jsi dost houževnatý? Jsi dost odhodlaný, abys (doplň závorku)? Will se vždycky vybičoval, aby odpověděl ano, ale Jericho se ke všem jeho snahám stavěl tak lhostejně, že chlapce doháněl k šílenství. Buď je sám šílený nebo se mu člověk nemůže zavděčit, usoudil Will. Jenomže to ho pouze nutilo, aby se snažil ještě víc. Nevěděl, jaké peklo by zažil, kdyby řekl ne; nikdy to ani nezkusil.

„Ano,“ odpověděl i teď. „Ano, zvládnu to.“

Jericho nehnul brvou. Nikdy na nic nereagoval. Vždycky jen vyslechl Willovu odpověď, probral si ji v hlavě a odpověděl jen tehdy, když k tomu měl co říct. Většinu dní sotva utrousil slovo, ale čas od času, úplně bez varování, začal dlouze rozprávět o své jedinečné filozofii. Byla to složitá směsice metafyziky New Age a starodávné mytologie, propasírovaná sítem Jerichových domorodých amerických tradic a legend. Pravidla sociální interakce, kdy člověk chvíli hovoří a pak nechá hovořit druhé, aby měl z rozhovoru dobrý pocit, mu neříkala vůbec nic.

Ale nejvíc mě na tomhle chlápkovi štve, že nikdy neodpoví na žádnou z mých otázek, hlavně na ty, kterým chci přímo zoufale porozumět. Jako třeba: Proč děláme zrovna tohle? Co se mě snažíte naučit?

Ať už těmi úkoly zamýšlel cokoli, Jericho celou zimu neustále přitvrzoval. Často šlo o čistě fyzické, náročné výkony – poběžíš odsud tam, vylezeš na tenhle kopec, skočíš z téhle skalní římsy. Někdy zahrnovaly také výdrž – budeš balancovat na jedné noze na tomto kameni a se zavřenýma očima poslouchat vítr nebo setrváš hodinu v této krkolomné pozici, dokud ti svaly nevypovědí službu. Jindy se zdálo, že Jerichova „cvičení“ úplně postrádají smysl. Seď naprosto klidně s tímto kamenným sokolem v ruce, vyprázdni svou mysl a představuj si vykopanou studnu. Teď do ní pomalu spusť vědro, vytáhni ho nahoru a zhluboka pij.

Will tohle počínání možná nechápal, ale každopádně cítil, že je den za dnem silnější. Choval stále větší důvěru ve své rozvíjející se schopnosti: nadpřirozenou rychlost a výdrž, jako i sílu mysli, se kterou dokázal – často ke svému velkému překvapení – ovlivňovat okolní svět a lidi v něm.

Tak co to bude tentokrát?

Jericho sáhl do kapsy své nepromokavé bundy, vytáhl stříbrný dolar a podržel ho Willovi před očima. Potom ho hodil co nejdál do jezera. Peníz přistál na velké plovoucí kře téměř sto metrů od břehu a zůstal tam ležet.

„Nepřemýšlej o tom,“ řekl Jericho. „Běž pro něj.“

Will se otočil a běžel asi dvacet kroků směrem od jezera. Pak se obrátil, vyrazil rovnou cestou ke břehu a s udivující hbitostí nabíral rychlost. Když k němu doběhl, s myšlenkou nepřemýšlej o tom se odrazil a nesl se k první kře vzdálené tři metry od břehu. Vzápětí ucítil, jak se jeho protiskluzové podrážky boří do křupavého ledu, a okamžitě věděl, že když doskočí plnou vahou, propadne se skrz. Proto se hned zase odrazil a skočil na další kus ledu plující o dva a půl metru nalevo.

Led se pod ním opět rozkolébal, ale Will přeskočil na další, aniž ztratil rychlost, a pak na další a na další – skákal po hladině jako placatý kamínek, když se házejí žabky. Za několik vteřin se smykem zabrzdil na velkém kusu ledu, kde přistál Jerichův dolar. Kra se pod ním divoce rozhoupala.

Will se shýbl, že minci sebere, ale vtom led pod jeho vahou pukl a peníz zůstal na malém odlomeném kousku, který by chlapce neunesl. Rychle se od něj vzdaloval.

Žádnou paniku. Tohle jsi přece trénoval. Víš, co máš dělat.

Will upřel pohled na stříbrný dolar a natáhl ruku. Okamžitě ucítil, že se mezi ním a mincí utvořilo pevné pouto – jako když vyšlehne blesk.

Proveď to rychle.

Vrhl k minci všechnu svou duševní energii a představil si v dlani její tvar. Potom škubl rukou k sobě. Peníz se na ledu roztočil, načež se od něj odlepil a rychle letěl k Willovi. S hlasitým plesknutím mu přistál v dlani. Will zavřel ruku a zvedl ji, aby Jericho viděl, že to dokázal. Přitom se hlasitě zasmál.

Najednou zaslechl, jak to pod ním hluboce a temně zadrnčelo, jako když praskne struna na veliké rozladěné kytaře. Cítil, že se v ledu pod jeho nohama tvoří puklina, a za ním už byla zubatá mezera, která se rozšiřovala směrem k němu.

„A kruci.“

Ohlédl se směrem, odkud přišel. Všechny ledové nášlapné „kameny“ se stále kolébaly ve vodě, ale postupně se od sebe vzdalovaly. Will neměl čas ani prostor k tomu, aby se pořádně rozběhl, a tak udělal jen dva kroky a odrazil se od ledu právě ve chvíli, kdy se pod ním rozlomil.

Přistál na dalším úlomku, kde se kymácel a kolébal jako začínající surfař. Will zůstal vzpřímený jen díky tomu, že ho protiskluzové podrážky udržely na ledu. Spočítal si, že další kus ledu je příliš daleko, a tak to udělal jako předtím: bez dalšího přemýšlení hmátl svou myslí do ledové vody a táhl ledovou kru zpátky k sobě. Potom na ni skočil a stejně pokračoval pořád dál – svůj skok vždy načasoval tak, aby ho setrvačnost přiblížila k další kře. Zatímco skákal, do bot mu stékala ledová voda, až měl chodidla až po kotníky zmrzlá.

Ke břehu zbývalo jen dvacet metrů. Poslední odrazový můstek, široký jen asi metr, se po jeho dopadu rozpadl na kousky. Zoufalý Will se podíval na Jericha. Stál na břehu jako socha s výmluvně pokrčenými rameny. Will cítil, že kra pod ním začíná praskat, a začal svou myslí horečně zkoumat dno jezera. Bylo v hloubce skoro pěti metrů a prudce se svažovalo: samé kameny, mrtvé řasy, pomalu plující ryby.

Will soustředěně vzhlédl a vtom spatřil cestu. Vedla nad vodou přímo ke břehu. V zoufalství na ni vykročil. Divoce přitom máchal rukama a nohama zuřivě čeřil vodu, aby v ní vytvořil takové povrchové napětí, které by uneslo jeho váhu. A opravdu – cítil, že voda ho nadnáší.

Mysl a svaly tu námahu vydržely do doby, kdy už mu ke břehu zbýval jen kousek. Najednou klesl po kolena do ledové vody a celým tělem mu projela bolestná křeč. Po pár krocích se vypotácel na kamenitou pláž a rozběhl se k Jerichovi.

Trenér si na písečné naplavenině za skalami rozdělal oheň. Z klacků a rozštípaných polen šlehaly mohutné plameny. Rozklepaný Will si rychle zul boty a běžecké kalhoty, sedl si na plochý kámen a přiblížil promrzlé nohy k plamenům. Vděčně vstřebával to báječné teplo.

Jak to udělal? Jak mohl tak rychle rozdělat takový mohutný oheň?

Trenér Jericho se ho nikdy přímo nezeptal, jaké má schopnosti, jak se projevují nebo odkud pocházejí. Will by mu stejně nedokázal odpovědět, protože to zkrátka nevěděl. Jericho pouze akceptoval, co viděl, a jeho oči říkaly, že Will tyhle podivuhodné věci dokáže. Když je spolu začali rozvíjet, Will věřil, že Jericho o jeho vlohách pomlčí. Nezdálo se, že by trenér choval nějaké postranní úmysly, a Will se nikdy ani nebál, že Jericho bude někomu referovat o tom, co spolu provozují.

Měsíce míjely a Willovi postupně docházelo, že Jericho také dokáže některé neobvyklé věci. Jako třeba teď, když se na břehu jezera v pošmourném dubnovém odpoledni objevil z ničeho nic oheň. A těch zdánlivých náhod bylo víc.

Trenér se vždycky pohyboval neslyšně. Někdy se zdálo, že mění místa, aniž by se vůbec hnul. Jednou se zjevil na vrcholu vodopádu asi dvě vteřiny poté, co ho Will viděl stát dole. A jindy by přísahal, že viděl Jericha na dvou místech najednou – i když tohle se stalo po zničujícím tréninku, kdy hoch vyčerpáním téměř šilhal.

Jericho po něm neustále chtěl, aby nosil v kapse kamennou sošku sokola, kterou mu věnoval jako dárek. A kdykoli Willovi nařídil, ať zůstane bez hnutí stát v nějaké pozici, vytáhl z kapsy hrst dřívek zakončených pery – nikdy nevysvětlil proč –, několikrát jimi zamával okolo Willovy hlavy a dotkl se ho na temeni, krku nebo ramenou.

Možná to působilo trochu divně, ale na druhé straně si Will velmi cenil Jerichovy dobré vůle a skvělého vedení. Věděl, že všechnu tu bolest a žal zvládá jen díky kázni a náročnosti každodenních úkolů. Mohl by mu snad někdo nabídnout něco lepšího?

A tak Will svou otázku týkající se ohně zařadil ke všem dalším nezodpovězeným dotazům, jež se za poslední půlrok nahromadily kolem osoby tajuplného trenéra. Například: Je skutečně pravda, pane trenére, že jste prapravnuk Šíleného koně?

Jo, a když už jsem u toho, co takhle ještě přihodit: Jak je možné, že jsem utíkal po vodě?

„Tady máte svého stříbrného orla,“ řekl Jerichovi a cvrnkl peníz směrem k němu.

Jericho ho zachytil. Dolar zůstal stát v jeho dlani na hraně. Trenér ho druhou rukou přikryl a rozmáchlým gestem varietního kouzelníka nechal peníz zmizet.

Pak na Willa pohlédl třpytivýma očima a roztáhl tvář v širokém úsměvu. Tyhle okamžiky bývaly tak vzácné, že Willa vždycky ohromilo, jak se ten přísný výraz najednou dokázal proměnit.

„Co ses naučil?“ zeptal se Jericho.

„Voda je mokrá. Led studený,“ odpověděl Will a do toho stále jektal zuby.

„Co ještě?“

Will náhle ucítil pálení v noze, jako kdyby ho někdo píchl rozžhaveným bodcem. Strčil ruku do kapsy a nahmatal kamenného sokola, kterého u sebe nosil. Kámen by měl být studený jako led, ale byl kupodivu horký, možná až příliš. Jako by se v něm ukrýval živý plamen. Will ho z kapsy vyndal a udiveně si jej prohlížel. Držel ho přitom velmi opatrně, jen mezi palcem a ukazováčkem.

„Neublíží ti,“ řekl Jericho.

Chlapec sevřel sošku v dlani. Cítil, jak mu teplo prosakuje kůží, ale už nepálilo. Šířilo se do prstů a zápěstí a stoupalo po ruce k rameni. V tu chvíli někde vysoko nad nimi zapískal na obloze sokol. Will zaklonil hlavu, ale nikde ptáka neviděl. Přesto vnímal, že se mu otevírá hruď a dovnitř proudí chladný vzduch, životodárná energie, která ho vyživuje na těch nejhlubších úrovních.

„Co ještě ses dozvěděl?“ tázal se Jericho s nepatrným úsměvem.

„Mám pocit, jako bych se vrátil zpátky do těla,“ odpověděl Will. Zatímco hluboce oddychoval, vlna horka vystřelila do jeho nitra a odsud směřovala dolů do nohou.

„To znamená, že jsi uzdraven.“

Jericho měl pravdu. Chlapec udiveně pozoroval, jak jeho svaly a kosti prostupuje nesmírná vitalita. V mozku cítil mravenčení. Jeho smysly se otevíraly a intenzivně vnímaly všechno kolem. Byl spojen se skalami, s lesem, s ohněm, s oblohou i jezerem. Byl opět živý.

Byl PROBUZENÝ.

„Takže o tohle celou tu dobu šlo?“ zeptal se Will. „Když jsme spolu všechno tohle absolvovali. Pomáhal jste mi, abych se uzdravil?“

„To mi řekni ty,“ odpověděl Jericho.

„Ano.“

Ale to není všechno. Musí tu být ještě něco. Pomáháš mi připravit se…, ale na co?

„Řekni mi, co ještě cítíš, Wille.“

Hlavou mu v rychlosti proběhly události z loňského podzimu, jako kdyby sledoval poutač k filmu. Napřed mu zničili život v Ojai, potom pan Hobbes s černými čepicemi unesli jeho rodiče, Lyle Ogilvy a Rytíři Karla Velikého chtěli zabít nejen jeho, ale i kamarády.

„Cítím…,“ zamyslel se Will. Opět se zhluboka nadechl a tlak v jeho hrudi narůstal. „Cítím hrozný… vztek.“

„A na koho jsi naštvaný, Wille?“

„Na lidi, kteří ublížili mně a mé rodině.“

Jericho chvíli mlčel. „Nenávist stravuje jen tebe, tvého nepřítele se vůbec nedotkne. Je to, jako kdybys užíval jed a doufal, že tvůj nepřítel zemře.“

„Já jsem neřekl, že je nenávidím,“ odpověděl Will a podíval se Jerichovi do očí. „Jenom je chci vyřídit.“

Jericho se tajemně usmál.

PRAVIDLO č. 24: KDYŽ NEDOKÁŽEŠ ZMĚNIT SVÉ MYŠLENÍ, NEZMĚNÍŠ NIC.

Po návratu od jezera vpadl Will do studentského pokoje nabitý energií. Brooke Springerová seděla za stolem u večeře, kolem prstu si ovíjela blonďatou kadeř a četla něco na tabletu. Vtom polekaně vzhlédla a jejich pohledy se setkaly. S Willem to škublo, jako kdyby dostal ránu elektrickým obuškem, ale neřekl nic. Doufal, že ledy prolomí Brooke, že od ní uslyší… aspoň jediné slovo na uvítanou…

Její oči pokrývala šedivá clona a Brooke se podívala jinam. Pouze malinko kývla hlavou, jako kdyby potkala úplně cizího člověka ve výtahu.

Takhle se k němu chovala od té doby, co se před třemi měsíci vrátila do školy. Will se kvůli tomu trápil a přemýšlel, že by se jí měl zeptat, proč mezi nimi vystavěla takovou zeď, proč se k němu chová tak cize a odtažitě.

Proč se mnou jednáš jako s někým, koho vůbec neznáš, když jsme se před pár měsíci tak sblížili? Takhle jsem si nerozuměl ani se svou vlastní rodinou.

Jenže kdyby se teď o tom zmínil, všechny jeho zábrany by rázem padly a on by mluvil a mluvil, až by jí vyklopil všechno, co nosil uvnitř.

Ještě nenastal ten správný čas.

Vzal si v kuchyni vodu a zamířil rovnou do svého pokoje. Hlasitě za sebou zavřel dveře, ale dal pozor, aby jimi nepráskl. Začal přecházet od jedné zdi ke druhé a přemýšlel, kde začít.

Vzal sešit s tátovým seznamem pravidel a náhodně ho otevřel. Potřeboval vedení a seznam opět nezklamal. Jeho oči padly na:

PRAVIDLO č. 74: 99 PROCENT VĚCÍ, KVŮLI NIMŽ SE STRACHUJEŠ, SE NIKDY NESTANE. ZNAMENÁ TO SNAD, ŽE STRACHOVÁNÍ FUNGUJE, NEBO JE TO NAPROSTÁ ZTRÁTA ČASU A ENERGIE? ROZHODNI SE SÁM.

Fajn, pomyslel si Will. Řekněme, že pro dnešek strachování funguje. Co mám dělat dál?

Náhodně nalistoval další stránku a vidí:

PRAVIDLO č. 22: KDYKOLI TĚ BUDE TRÁPIT PŘÍLIŠ VELKÝ RÁMUS V HLAVĚ, UDĚLEJ SI SEZNAM.

Tak tohle byla ta nejlepší rada, jakou mu kdy táta dal. S notebookem tady nic nepořídí, musí se vrátit k metodám ze staré školy. Will zamkl dveře, sedl si ke stolu a rozhodl se dát to všechno na papír.

Jdi na to odkudkoliv, ale hlavně nezačínej s Brooke.

Školní rok měl skončit za pouhých šest týdnů, blížily se letní prázdniny. Will se jich upřímně děsil, neboť nevěděl, jak a čím tu prázdnotu vyplní. To ovšem není žádné plus. Je teď zpátky ve hře a má šest týdnů na to, aby zjistil, co má dělat, a pustil se do toho. Všechny ty nedokončené věci z loňského podzimu, které musel ze sebezáchovných důvodů pověsit na hřebík, než se jeho mysl, tělo a duše znovu zacelí.

Velkými tiskacími písmeny si začal zapisovat otázky:

JAK JSOU RYTÍŘI KARLA VELIKÉHO SPOJENI S PANEM HOBBESEM A ČERNÝMI ČEPICEMI?

Will měl všechny důvody věřit, že s rytíři je po loňském listopadu, kdy se ho pokusili zavraždit, definitivní konec. Deset rytířů z dvanácti zatkli. Na svobodě zůstal jenom Lyle Ogilvy a jeho komplic Todd Hoddak. Po Toddovi se po útoku dočista slehla zem, nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel. Studenti školy se často zaobírali otázkou, kde může Lyle být, ale nikdo nic konkrétního nevěděl. Will věděl jen to, že ze starého Lylea mnoho nezůstalo – jen stěží přežil útok wendiga, kterého sám přivolal z druhé strany, aby zničil Willa.

Můžu si však být absolutně jistý, že byli rytíři zničeni?

Se spolubydlícími odhalili znepokojivý důkaz, že mezi černými čepicemi – muži, kteří ho vyhnali z Ojai, unesli jeho rodiče a následně vše nastrojili tak, aby to vypadalo, že zahynuli při leteckém neštěstí – a rytíři existuje spojitost. Našli totiž videonahrávku ze schůzky, kterou pořídil Ronnie Murso, spolubydlící Brooke a ostatních, po němž Will dostal pokoj, protože mladík byl už skoro rok pohřešovaný. Než Ronnie zmizel i se svým otcem na rybářském výletě, udělal všechno pro to, aby záznam ukryl před všemi kromě svých spolubydlících. Zanechal po sobě sérii šifrovaných nápověd, které je navedly správným směrem a nakonec jim umožnily Ronnieho tajemství rozluštit.

Ronnie tajně natočil schůzku mezi šéfem čepic, děsivým plešounem panem Hobbesem, a Lylem Ogilvym. Nahrávka ukázala, jak mu Hobbes předává produkt afotické technologie, kterému říkal řezač. Tento záhadný přístroj sloužil k otvírání bran mezi pozemskou rovinou a dimenzí zvanou Nikdie.

Will věděl, že Nikdie je jakýsi očistec, odkud přicházejí zrůdy Druhého týmu (jak říkal seržant Dave Gunner, bývalý pilot vrtulníku speciálních sil – mrtvý-nemrtvý drsňák, který působil v roli Willova duchovního strážce). Do tohoto vězení byla kdysi dávno vykázána starší rasa bytostí na příkaz nebeské organizace, která si říkala Hierarchie. Dave pro tuto skupinu pracoval už nějaký čas a nyní do jejích řad, aspoň podle toho, co tvrdil Dave, přibyl i Will, jako „zasvěcený“ s nejnižší hodností. S pomocí věrolomných lidských kolaborantů, například rytířů a čepic, Druhý tým dlouho plánoval útěk ze svého vězení, aby si znovu podmanil planetu. A v cestě jim stáli pouze agenti Hierarchie.

Když se pan Hobbes v převleku za federálního agenta pokusil Willa unést, vyšlo najevo, že plešatý muž není člověk, ale kříženec, napůl zrůda a napůl člověk. Od té doby se Hobbes neukázal. Ale jak mohl Will doufat, že se svými spolužáky zastaví stvůry, jako byl Hobbes a jeho nohsledi? Vždyť sotva uměl psát dost rychle na to, aby stačil svým myšlenkám a dal si vše do spojitosti.

SCHOPNOSTI, SE KTERÝMI MŮŽEME BOJOVAT

JÁ:

Rychlost (vyvinuté svaly s rychlými záškuby a také…?).

Neuvěřitelná výdrž (extrémní schopnost červených krvinek vázat kyslík).

Úžasné regenerační/samoléčebné schopnosti (souvisí s vlastností mé krve).

Telekineze: schopnost vytvořit energii a působit jí na předměty či lidi pomocí mysli (bizarní; netuším, kde se to ve mně vzalo).

Možné spojitosti: schopnost rozprostřít smysly mimo tělo a přijímat přesné vjemy ze světa okolo. Může to být naladěním na vzory magnetických vln? (Nevím, zda má tato schopnost nějaké pojmenování – třeba i vymyšlené –, ale já tomu říkám mřížka.)

Telepatie: schopnost komunikovat „pomocí obrazů“ a slov s myslemi druhých lidí (také tohle jsem ovládal od dětství, ale neměl jsem pro to pojmenování).

Tátův seznam pravidel…, není to schopnost jako taková, ale zatraceně užitečné eso v rukávu.

AJAY JANIKOWSKI:

Neuvěřitelný zrak, stejně dobrý nebo ještě lepší než zrak orla zkříženého se špičkovým pilotem.

Fotografická paměť: zaznamená prakticky všechno, co vidí (a z nějakého důvodu netrpí zahlcením mozku).

Totální schopnost vyvolání paměti: jeho mysl nezapomene nic z toho, co vidí oči. (Kam to všechno ukládá? Musím si zjistit, jestli už byl na MRI mozku.)

NICK McLEISH:

Ohromující síla, hbitost, odraz a skok, skvělá koordinace rukou, očí a nohou.

Prvotřídní bojové dovednosti, přeborník v gymnastice, mistr půl tuctu bojových umění.

Vysoce vyvinutý orientační smysl (tuto schopnost má společnou – což mě neudivuje – s celou řadou divokých zvířat).

V podstatě – byť se to může zdát stupidní – nezná strach (co když to není „schopnost“, ale spíš mentální vada?). To pak vede k…

(Nick a Ajay: Dosud nevykazují známky telepatických schopností. S Nickem je tedy dost těžké domluvit se normálně.)

ELISE MOREAUOVÁ:

Akustické schopnosti: dokáže vytvářet, manipulovat a usměrňovat zvukové vlny, jako by to byla fyzická síla.

Telepatie: Přinejmenším se MNOU umí komunikovat beze slov a na neurčené vzdálenosti (stále se v tom zlepšuje). Také je schopna hlubokých psychických vhledů: intuice?

Prekognice a/nebo dálkové nazírání: možná intuitivní schopnost vidět budoucí události nebo to, co se odehrává na vzdálených místech (neoficiální; neověřeno a nepodloženo).

BROOKE SPRINGEROVÁ:

Neuvěřitelně krásná (není to sice super schopnost, ale mohla by být vzhledem k tomu, jak to účinkuje na mě).

Nevysvětlitelná schopnost šlápnout mi na srdce, kdykoliv o mě jen zavadí pohledem. Potom tato slova přeškrtl a vztekle je začernil.

A její další schopnosti???? Neznámé (a co má být?).

Napsal si pár poznámek také o Lyleových schopnostech:

LYLE OGILVY:

Telepatické útoky: schopnost uplatňovat mentální kontrolu a podnikat mentální útoky

Tíhne ke zlu: možná je sám obětí mentální manipulace (díky cizopasníkovi, jenž patří mezi nejhorší zrůdy z Nikdie). Zároveň uštknut wendigem z Nikdie. Konečné následky tohoto incidentu – ani místo jeho pobytu – nejsou známy, ale to, co jsem na vlastní oči viděl, bylo vážně strašné. Ať se teď nachází kdekoli, prognóza nemůže být dobrá.

Potom si Will položil otázku: Odkud se tyto schopnosti berou?

Pracovní teorie zněla: Je to důsledek genetických manipulací, které na nás prováděli během umělého oplodnění. Součást tajného vědecko-lékařského programu, který nese název Paladinovo proroctví.

Tato teorie zůstává i nadále teorií, dokud nezjistíme, kdo to udělal a proč.

Existoval jediný člověk, který mu na to mohl dát odpověď – jeho tajuplný ochránce Dave Gunner. Jenomže poté, co byl odvlečen branou do Nikdie, kdy zachránil Willovi (už popáté!) život, se Dave neozval ani neukázal. Příšera wendigo si nejdřív ukousla kus z Lylea a pak s sebou na to strašidelné místo odvlekla Davea. Will si nedokázal představit, jak by to Dave mohl přežít. Nebo kde by teď mohl být, kdyby – ale to by bylo hodně velké kdyby – náhodou přežil. Dave mu jednou řekl, že už vlastně mrtvý je – zahynul ve vietnamské válce při havárii vrtulníku. Co horšího by se mu tedy mohlo ještě stát? Will měl na sebe hrozný vztek. Proč jen se Davea nikdy nezeptal, jestli tím chtěl říct, že podruhé ho zabít nemohou? Přijde mu jeho anděl strážný ještě někdy na pomoc?

Vzhledem k obludnosti zla, kterému se chystáme vyhlásit válku, budu potřebovat všechnu pomoc, která se nabízí. Kde tedy udeříme nejdřív? KDO SE NACHÁZÍ V EPICENTRU TOHO VŠEHO?

Will si prohlížel své zápisky na papíře. Všechno směřovalo k jednomu jménu:

MUSÍME NAJÍT PANA HOBBESE.

Table of Contents

BŘEZEN