(ukážka)

Copyright © Markéta Harasimová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-588-6

ISBN mobi 9788074625954

Poděkování

Ráda bych vyjádřila své poděkování Evě za ochotnou pomoc v právnických otázkách, kterou mi nezištně poskytla.

Dále pak děkuji Stáni, jejíž podpora a důvěra přišly právě včas a dodaly mi potřebnou sílu a odhodlání.

A v neposlední řadě děkuji svému muži za to, že při mně vždy v pravou chvíli neochvějně stál…

Kapitola I.

„Pane odpůrce, vstaňte!“ hlas soudkyně třeskl tichou soudní síní ostře jako výstřel.

Tahle akustika je určitě záměrná, pomyslela si Sára. Seděla osaměle v rozložité dřevěné lavici, která působila stejně depresivně jako celá síň, a cítila, jak se jí potí ruce. Na kousky v nich rozcupovala už druhý papírový kapesníček. Bílé žmolky ulpívaly na jejích šedých vlněných kalhotách a nadělaly nepořádek na naleštěné podlaze. Bylo jí to jedno.

Když se ozval hlas jejího stále ještě manžela, lehce sebou trhla a hned zadoufala, že se právě v tu chvíli nepodíval jejím směrem. Do očí jí přitom spadl pramen tmavě plavých vlasů se záblesky medové barvy. Když jej zastrkovala za ucho, kradmo na Kamila pohlédla. Tvářil se tak, jak to pro něj bylo obvyklé – sebevědomě, klidně a nad věcí. Úsměšek v jeho výrazu neobjevila, takže nejspíš její nervózní pohyb nezaznamenal.

„Souhlasíte se skutkovými tvrzeními uvedenými v návrhu?“

„Ano, souhlasím.“

„Souhlasíte tedy s důvody paní navrhovatelky, kvůli nimž se domáhá rozvodu manželství?“

„Ano,“ zatvářil se poťouchle. „Zdá se, že asi nejsem manželský typ,“ dodal.

„Odpovídejte pouze na mé otázky,“ usadila ho soudkyně. „Z toho, jak dlouho jste oddaloval soudní líčení, by se dalo mylně předpokládat, že naopak jste,“ dodala suše. Máš bod, pomyslela si Sára, když Kamil s nelibostí ohrnul rty.

„Máte výhrady k osobě navrhovatelky?“

„Nikoli, paní soudkyně, naprosto žádné,“ pronesl sladce. Zatímco ho soudkyně dál zpovídala, Sára přepnula na autopilota: byla přítomna, měla otevřené oči a zdánlivě sledovala dění, ale vypnula sluch. Doufala, že už co nejdřív přijde osvobozující rozsudek. A ona se konečně navždy zbaví pouta – byť už dlouho jen úředního – k člověku, který ji řadu měsíců ponižoval a nakonec jí zle ublížil.

Aby se nepropadla do nepříjemných vzpomínek, rozhlédla se po přítomných v soudní síni. Ona, Kamil, soudkyně, zapisovatelka, její právník… jinak nikdo. V tak velké a neosobní místnosti působil každý z nich trochu ztraceně.

Vstrčila zbytky kapesníku do kabelky, vzala nový a začala jej zpracovávat podobně jako ty předchozí. Přitom se zaměřila na soudkyni, která stále ještě hovořila. Jejímu přísnému obličeji vévodily velké kostěné brýle. Bože, kdy naposledy viděla něco podobně ohavného? Hluboká kolmá vráska mezi obočím, hnědé vlasy stažené do přísného uzlu, bledá pleť… Do téhle pochmurné síně zapadala dokonale, i ten černý talár se k ní hodil.

Znovu se zahleděla z obrovských oken. Byla obrácena na sever a dovnitř nedopadal ani jediný paprsek světla zvenčí, ačkoliv se slunce toho únorového dne rozhodlo tvářit, jako by jaro bylo už za dveřmi.

Nesoustředěností málem přeslechla břeskný hlas, vyzývající přítomné k závěru líčení.

„Povstaňte.“ Poslechli, tichou místností zněl pouze lehký šustot oděvů. Její oči se na kratičkou chvíli setkaly s Kamilovými, ale rychle pohled odvrátila. V uších jí hlasitě šumělo, takže téměř neslyšela čtení rozsudku, který souhlasil s rozvodem jejich manželství.

Uuuuuuf…! zaznělo jí v hlavě a měla dojem, že se celá budova musela otřást v základech, když jí ze srdce spadl obrovský balvan.

Ještě krátké poučení, pak dotaz na odvolání… S napětím čekala Kamilovu reakci. Teď by mohl udělat to, co je mu vlastní. Vysmát se jí do očí a odvolat se, zase všechno protahovat jen proto, aby ji týral i poté, co spolu nežili přes dva roky. Když odpověděl záporně, málem si oddechla nahlas. Byla by ho snad i objala, kdyby se jí tolik nehnusil.

Posbírala si kabelku a sako, z věšáku v rohu sundala svůj šedočerný kašmírový plášť a červenou šálu. Tou se při oblékání pokusila trochu prozářit dnešní jinak strohý vzhled. Sytá červeň by však teď jen zvýraznila barvu jejích tváří, zrůžovělých rozrušením i nervovým vypětím, takže si ji místo kolem ramen přehodila přes ruku. Ty nervy! Kdyby jí měly takhle vibrovat ještě hodinu, asi by praskla, rozsypala se na kusy nebo se rozletěla jako ten meloun, co loni v létě upustila na dlažbu v kuchyni.

Pohlédla na hodinky a s úžasem zjistila, že to celé trvalo jen necelou půlhodinu! Vybavila si svou výpověď, na kterou nebyla vůbec připravená. Všechny ty nepříjemně osobní dotazy, po nichž si připadala jako nahá na pranýři. Kdy jste měli naposledy intimní styk…? drnčelo jí ještě teď v hlavě. Nedokázala se při odpovědi podívat na Kamila, byla si totiž jistá, jak se bude tvářit. Opět se nechtěně propadla do starých vzpomínek.

Snad proto polekaně nadskočila, když ucítila na svém rameni čísi ruku. Otočila se na patě o sto osmdesát stupňů a zapotácela se, divže kvůli vysokým podpatkům nekončila na zemi.

„Ach, promiňte! Nechtěl jsem vás vylekat. Moje chyba, neměl jsem vás přepadnout takhle zezadu. Omlouvám se,“ promluvil její právník s provinilým výrazem a pro jistotu ji lehce přidržoval za předloktí.

„Ale ne, to je v pořádku. Jsem jen trochu rozrušená, asi jsem nečekala, že to bude psychicky tak náročné,“ odmítla jeho omluvu a usmála se.

Doktor Švehlík, muž těsně před šedesátkou, vypadal jako vždy uhlazeně, oblečený v perfektně střiženém obleku s barevně ladící kravatou, profesionálním výrazem a vnímavýma očima mnohem mladšího člověka. Byly jasně modré, přemýšlivé a shlížely na svět zkoumavě a velmi bystře. Jeho jen lehce prošedivělé tmavohnědé vlasy působily rovněž velmi mladistvě, zatímco pevná, trochu podsaditá postava jeho věku odpovídala. Sára si ho kvůli rozvodu vyhledala přes internet, bez známosti nebo doporučení, ale byla s jeho rozumným, energickým a věcným přístupem nesmírně spokojená. Dokázal v mnohém myslet za ni, viděl věci a souvislosti, které by si nikdy nedala dohromady.

„To je u rozvodů běžné, nikdy to není příjemná záležitost,“ souhlasil chápavě. „Ale máte to za sebou a po těch pár letech, než se to podařilo dostat až sem, se vám jistě ulevilo.“

„To tedy!“ vzdychla. „Konečně je po všem, ani se mi tomu nechce věřit. Že s tím rozvodem nakonec souhlasil a dokonce dnes nedělal žádné potíže…“

„Hmm, no, a není možné, že na něj někdo tlačil z druhé strany? A pokud chtěl mít klid…“

„Myslíte Soňu? Žijí spolu už dost dlouho, nechápu, proč by teď najednou trvala na tom, aby se rozvedl. A on není typ, který se nechá někam tlačit,“ zavrtěla hlavou.

„A co kdyby byla těhotná? Nebo zatoužila po vlastním zlatém kroužku? Ženy dokáží být někdy velmi přesvědčivé.“

„Možná… Ale upřímně řečeno je mi to vlastně jedno. Hlavní je, že je to manželství konečně za mnou. A jestli ho k tomu dohnala milenka, dobře mu tak, konečně má snad takovou, kterou si zaslouží.“

Švehlík se tomu upřímně zasmál.

„No, teď před sebou máte ještě majetkové vyrovnání. Mrzí mne, že se ho nepodařilo přesvědčit už nyní a budete muset absolvovat další soud. Alespoň se svěřením syna do vaší péče souhlasil bez potíží, i když to jsme koneckonců očekávali.“ Zlehka se ušklíbl, nicméně projev nelibosti z jeho tváře během vteřiny zmizel a ta opět získala svůj typický pokerový výraz.

„To ano. Však se o Olivera nezajímal od té doby, co jsem odešla. Vlastně co to povídám, od chvíle, co se narodil…“

„Teď vám aspoň bude posílat alimenty. Budu je žádat i zpětně za těch šestadvacet měsíců.“ Neuvěřitelné, jak si pamatuje čísla a data. Dvacet šest měsíců… Ona to raději ani nepočítala.

„Jo…“ zamumlala. „Nic od něj nechci, ale budu to Oliverovi ukládat na účet. Až bude dospělý, bude mít základ do budoucna.“

„Můžete si přece přilepšit už teď.“

„Ne, opravdu od něj nic nechci.“

„Jak myslíte. Nakonec je to vaše rozhodnutí a vaše prostředky.“

„Ano, vím. Prostě si ho nechci ničím připomínat. Je to, jako bych se dívala do zrcadla a viděla v něm všechnu svou slabost a chyby. Vyhovuje mi, že budou peníze chodit na zvláštní účet a já ho jen občas zkontroluju. Patří Oliverovi, nemůžu mu odepřít finanční podporu od jeho otce. Je to navíc Kamilova povinnost, když už nemá zájem syna vídat.“

„To je smutná věc,“ přikývl vážně Švehlík. Už vycházeli před budovu, a tak vytáhl z kapsy balíček marlborek a zlatý zapalovač. Jednu cigaretu vyklepl a navyklým pohybem zkušeného kuřáka vsunul do úst. Zapálil si a labužnicky potáhl. Sára naopak zastrčila ruce do kapes dlouhého pláště. Přestože slunce zuřivě svítilo a dokonce i trochu hřálo, měla prsty jako z ledu.

„Mno…“ právník vyfoukl obláček šedavého kouře. „Takže co nejdříve připravím podklady pro vyrovnání. Vypracuji pro soud ke schválení dohodu o vypořádání společného jmění manželů. Soupis movitých věcí i výpis z katastru mám, myslím, že to bude celkem rychlé. Složitější je záležitost s firmou. Máte právo na podíl z KazKru, jak jsem vám naznačoval už dříve, a určitě stojí za to jej získat. Je mi jasné, že se do toho vašemu bývalému muži ani trochu nechce, takže to bude poněkud tvrdší oříšek, ale jsem na to připravený.“

Znechuceně ohrnula rty. KazKr byla stavební firma, kterou před lety založil Kamil se svým přítelem. „Přiznám se, že já moc ne. A vůbec nemám chuť ho znovu vidět, bojovat s ním o peníze a vůbec. Zase jít k soudu… Byla jsem z toho dneska úplně rozhozená. Jak tam můžete tak často chodit a nezbláznit se?“

Zasmál se a znovu vtáhl cigaretový dým. „Asi zvyk? Nebo to na mě tak nepůsobí, přece jen jsem třetí strana. A když se na to podíváte jinak, dneska to žádný boj nebyl. Sice odmítl dohodu stran majetku, ale jinak to dopadlo dobře, ne?“

„Až je to podezřelé,“ utrousila, ale když se nad tím zamyslela, necítila žádný osten zlé předtuchy. Snad už i Kamil měl konečně dost té hry na kočku a myš, kterou s ní hrál. „Ale máte pravdu. Překvapil mě.“

„I mne. Ale jsem kvůli vám opravdu rád.“ Dlouze se jí zadíval do očí. Jeho blankytné panenky jako by jí viděly až do žaludku. Nabrala do plic zhluboka studený vzduch a odvrátila pohled. Nikdy mu, ostatně ani nikomu jinému, neřekla o poslední kapce, která ji přiměla požádat o rozvod, měla pocit, že by to snad ani nedokázala. Koneckonců Kamilovy početné zálety a nezájem o Olivera i o rodinu připravily dostatečně živnou půdu pro to, aby soud rozvod uznal.

Pomalu a už mlčky došli k Sářinu autu. Švehlík zamáčkl dokouřenou cigaretu podpatkem nablýskané značkové boty a podal jí ruku.

„Tak, já budu muset jet, za chvílí mne čeká další jednání,“ pohlédl krátce na hodinky, které se mu na zápěstí zlatě zaleskly. „Užívejte si znovunabyté svobody. Gratuluji,“ pousmál se a mrkl na ni. Stisk měl pevný, budil důvěru stejně jako jeho vzhled. Povolání z doktora Švehlíka vůbec dýchalo od špiček bot až po pečlivý účes.

„Díky, to určitě budu. Tak nashle.“

Chvíli ho pozorovala, jak dálkovým ovládáním odemkl svůj luxusní vůz, a s mírným úšklebkem pohlédla na svého Šípa. Tak říkala ojeté tmavomodré fabii, pořízené před časem z pečlivě našetřených prémií. „No, právník holt vydělává o trošku více než zaměstnaná bytová designérka samoživitelka,“ pokrčila rameny a ještě hodila jeden malý závistivý pohled za odjíždějícím zlatým volvem. Z pocitu viny pak rychle pohladila Šípa po dveřích, které právě otevřela. „Ale ty jsi můj, kamaráde.“

Svlékla si plášť a srovnala jej na zadní sedadlo. Zabouchla a chystala se nasednout, když ji zarazil Kamilův hlas.

„Copak, exmanželko drahá, nechceš mi dát pusu na zpečetění naší rozluky?“ Prudce se obrátila.

„Vtipné,“ utrousila a hodila kabelku na sedadlo spolujezdce. Než však stačila do vozu strčit nohu, popadl ji za loket a obrátil prudce k sobě. „Jau, co děláš!“ vykřikla podrážděně. „Pusť mě!“

„Ale ale, neboj se, jsme přece přímo před soudní stolicí, myslíš, že bych ti tady mohl jen tak beze svědků ublížit? Mám jen počestné myšlenky. Pořád ze mě máš nahnáno, co, kotě?“ Poslední slovo lascivně protáhl a zakmital jazykem v pootevřených ústech v oplzlém gestu.

„Dej mi pokoj, jsi směšný. A trapný.“ Pokusila se vyškubnout.

„Ani poděkování za tu estrádu tam uvnitř? Čekal bych více vděčnosti za mou velkorysost. Byla jsi přece celá rozdychtěná, abys byla volná.“

„Takže teď jsem. A ty si běž po svých.“ Znovu zakroutila paží, ale nepustil ji. Radši to vzdala a vrhla na něj nenávistný pohled.

„Óóó, to ne!“ zasmál se. „Kdybys mohla očima zabíjet, byl bych už asi bradou vzhůru.“

Pokusila se zklidnit zrychlený tep i odpor, který jí doslova otřásal. „Pitomče,“ sykla.

„Malá rozzlobená kočička,“ přivřel oči a zatvářil se pobaveně.

„Jsi obyčejný parchant a buran. Posluž si.“ Pokrčila rameny a doufala, že výraz v obličeji odpovídá jejímu chladně lhostejnému hlasu, který ji však stál spoustu sil.

Jeho oči potemněly, ale přestal jí drtit paži. Periferně zahlédla párek uniformovaných policistů, směřujících ke vchodu do soudní budovy, a pomyslela si, že to bude důvod, proč uvolnil stisk. I tak jí po něm nejspíš zůstanou pěkné modřiny. Potlačila chuť si ruku promnout.

„Nehraj si se mnou,“ zašeptal syčivě. „S rozvodem jsem ti šel na ruku, ale to neznamená, že ti vyjdu vstříc ve všem.“

„To bys asi měl. Můj právník už připravuje majetkové vyrovnání i alimenty.“

„Takže se mě ke všemu ještě chystáš obrat o prachy. Hmmm…“ Jeho hlas studil jako led.

„Ke všemu?“

„K tomu, že jsi jen malá děvka.“ Tu větu doslova vyplivl.

„Jsi větší ubožák, než jsem myslela. Jestli je to vůbec možné,“ odvrátila se. „Dík, že jsi se dnes zúčastnil,“ dodala jízlivě. „Nejspíš ti hoří koudel u zadku.“

Zasmál se trochu skřípavě. „Mně rozhodně ne, kotě, mně tedy ne. To ty si radši dej pozor, aby se ti jedna u té tvé hubené prdelky nerozhořela.“

„Nevyhrožuj,“ znovu se pokusila nastoupit, ale zničehonic ji popadl za ramena a tentokrát s ní hrubě smýkl. Ucítila na rtech jeho tvrdý majetnický polibek, surový a bezohledný, že se jí chtělo až zvracet. Vytrhla se mu a rychle nasedla.

„Idiote…“ vyhrkla.

„Tak čau u toho tvého slavného majetkového soudu! Lehké to mít nebudeš!“ Jeho samolibý smích jí zněl v uších, i když už viděla jen jeho záda.

„Hajzl. Hajzl hajzl hajzl!“ uhodila několikrát pěstí do volantu. Byla příliš roztřesená, aby hned odjela, ale otočila klíčem v zapalování, protože se do ní dala zima. Věděla, že nesouvisí jen s nízkou teplotou vzduchu. Teď si už nemohla pomoct. V hlavě jí vytryskla stará vzpomínka a z ní vzápětí po těle naskočila husí kůže. Schoulila se na sedačce do klubíčka a položila hlavu na volant…

Bylo to krátce po jejích třicátých čtvrtých narozeninách, které už ale s Kamilem neslavili. Nezajímaly ho, stejně jako nic, co se týkalo jí nebo Olivera. Tomu byly téměř tři roky a měl se čile k světu. Akční dítě plné energie, kterou musela krotit, když se Kamil rozhodl přijít večer domů dříve, než ho dala spát, protože ho syn rozčiloval. Vším. Rozházenými, ale i uklizenými hračkami. Plenou v odpadkovém koši. Křikem nebo jakýmkoli projevem své existence. Kamila víc zajímaly jeho milenky, láhev drahé whisky, značkové obleky nebo golfový klub. Na domácnost občas milostivě přispěl a vyžadoval za to nepřiměřenou vděčnost. Kvůli malému si už zvykla na neustálé urážky, ponižování a nadávky. Snažila se ničím nevzbudit manželův vztek a spíše mu šla z cesty. Cítila se v patové situaci. Matka by se zaradovala, kdyby zjistila, že „ten její podnikatel“ se k ní chová jako k onuci.

A přitom to kdysi bylo docela jiné… Když se seznámili, byl okouzlující, naslouchal jí, choval se jako příjemný společník. Zamilovala se do něj během několika málo setkání. Alespoň si to myslela. Ať počítala, jak počítala, jeho chování se změnilo někdy v době, kdy počala dítě. Čekala, že bude rád, že budou slavit a těšit se na miminko. Namísto toho, když mu o těhotenství nadšeně pověděla, práskl dveřmi a vrátil se domů až za dva dny. Až tehdy si uvědomila, že se vlastně tématům o potomcích dosud vyhýbal, a kdykoli o tom začala, převedl řeč jinam. Pochopila příliš pozdě, že neměla vysazovat antikoncepci bez jeho vědomí. Kamil zkrátka děti nechtěl. Nejdřív se snažil přesvědčit ji k potratu. Když si stála za svým, začal se zatvrzovat a postupem času jeho nálady, vztek a urážky nabývaly víc a víc na síle.

Před několika měsíci se jí podařilo vrátit se na částečný úvazek do práce. Přijala to s úlevou, protože Kamilovy občasné peněžní injekce byly nedostačující a nejisté. Naštěstí matka její kolegyně, důchodkyně, která se doma nudila a současně milovala děti, ráda Oliverka za minimální odměnu několik hodin denně pohlídala. Stálý, i když nevelký příjem Sáru udržoval trochu v jistotě a ona doufala, že časem bude moct pracovat na plný úvazek a svou zoufalou situaci nějak vyřeší.

Ten večer, který měla v paměti zapsaný jako jeden z nejhorších ve svém životě, dorazil Kamil domů krátce po osmé, mnohem dřív, než jej čekala, a byly z něj cítit cigarety a skotská. Právě žehlila. Měla v plánu tu práci stihnout, než se objeví, protože „ten kurva bordel tady“ a vůbec jakékoli rozdělané domácí práce ho vytáčely doběla. Oliver byl už vykoupaný a hrál si na sedačce s několika umolousanými plyšáky, spokojeně si s nimi něco mumlal a občas vyrazil radostný skřek. Sára honem stáhla hromádku vyžehleného prádla stranou a roztříděné nevyžehlené nacpala do koše. Nicméně to, že z obýváku udělala žehlírnu, se jí samozřejmě zakrýt nepodařilo. Kamil znechuceně ohrnul rty a se vzteklým odfrknutím vycenil zuby, než k ní přes zjevnou podnapilost svižně přikráčel. Do obličeje jí vyštěkl sprostou nadávku, doprovázenou odporným pachem whisky.

„Co kurva děláš celý den, že mi tady večer bordelíš v pokoji s těma sračkama?“ Popadl hromádku triček, tepláčků a košilek, načež je rychlým pohybem zuřivě rozhodil po pokoji. Rozlétly se jako barevní ptáci. Olivera okamžitě zaujaly. Přestal si hrát a sledoval je. „Jéééééé!“ vyjekl a upustil na podlahu medvěda s jedním okem, kterému se do té chvíle snažil ukroutit i to druhé. „Ty drž hubu, smrade!“ zařval Kamil. Oliver se prudce zarazil a tvářička se mu začala podezřele krabatit. Sára k němu radši rychle přiskočila a přitiskla ho k sobě.

„Ššššš, no tak, neboj se…“

„Co toho parchanta ještě utěšuješ?! Naflákám mu na prdel!“

„Neřvi proboha, vždyť ho tím jen děsíš!“ Její hlas jí samotné zněl úzkostně, což nebylo dobré. Kamil se ušklíbl.

„A co je mi po tom? Stejně jenom žere, sere a chčije, tak ať má kurva důvod a podělá se pro změnu strachem…“

Oliver, snad jako by z matky cítil úpěnlivou prosbu, zůstal zticha, i když vnímala, jak je jeho tělíčko ztuhlé a tiskne se k ní vší silou.

„Kamile, prosím tě, jen se uklidni… Dám ho spát, uklidím to tady…“ V duchu skřípala zuby nad svou ponížeností, ale bylo jí jasné, že když je takhle opilý a v ráži, byla by největší hloupost stavět se mu na odpor.

„To ti teda radím, a hodně rychle, nebudu se ve vlastním obýváku dívat na zasranou žehličku a čichat smradlavý hadry! Dělej!“ Než se stačila otočit, napřáhl nohu a silně ji nakopl do holeně. „Jauvajs, co to děláš?!“ vyjekla bolestí a jen tak tak potlačila slzy i chuť mu kopanec oplatit.

„Tak sebou už sakra hni!“ Oči mu zuřivostí lezly z důlků a obličej zbrunátněl. Na čele mu tepala žíla. Smetl rukou Oliverovy hračky a jedním plyšákem zuřivě mrštil o zeď vedle obrovské televize připevněné na stěně. „Kurva sračky!“ Modrý medvěd se odrazil od země a přistál kousek ode dveří.

Honem vzala Olivera za ruku a dala mu hračku do ruky. „Běž, sedni si tamhle na židli a chvíli si tiše hraj, ano? Tiše, prosím. Maminka jen uklidí,“ jemně ho postrčila. Chlapec poslušně odhopkal a zůstal potichu sedět s medvídkem v ruce, aniž si hrál.

Kamil zamířil k baru.

S myšlenkou na to, jak moc by manželovi přála, aby ho na místě ranila mrtvice, bleskurychle složila prkno, odnesla koš s prádlem a posbírala to, co předtím rozházel. Sledoval ji s pohrdavým a znechuceným výrazem. Ona se naopak snažila na něj nedívat vůbec a v duchu si jen stále dokola opakovala, jak mohla připustit, aby se situace dostala takhle daleko? Proč proboha dávno neodešla? Na co čekala? Pravda, takhle agresivní byl jen málokdy, obvykle si vystačil se sprostými poznámkami, otevřenými telefonáty s milenkami, nadávkami… Ale právě proto, proč, hloupá nána, pořád zůstávala…?! Opakovala si v duchu plačtivě. Nedokázala potlačit nepříjemnou předtuchu, v zádech cítila mrazení a to ji děsilo.

Konečně bylo všechno uklizeno a ona vzala Olivera za ruku.

„Nech kluka tady, nikam nepůjde,“ přikázal najednou Kamil. Pohlédla na něj s obavami. Měl v ruce skleničku povážlivě vysoko naplněnou Chivas Regal. Láhev stála otevřená na stole před ním. Mohutně se napil a odříhl si. „Taky bych si rád pohrál se svým synáčkem,“ poslední slovo vyznělo posměšně.

„Ne,“ přitiskla dítě k sobě. „Jsi opilý. A Oliver musí jít spát.“

„Ty mi sakra nebudeš přikazovat, kdy se budu bavit s vlastním fakanem!“ zařval a obrátil do sebe zbytek sklenky. Pár kapek hnědé tekutiny mu steklo z koutku po bradě. Vůbec to nevnímal. Konzumace, kterou měl za sebou, byla zjevně už tak velmi slušná, nicméně si nalil další štědrou dávku. V lahvi whisky tak zbyla sotva polovina. „Dej kluka sem. Pojď sem, parchante!!“

„NE!“ zařvala stejně hlasitě. Oliver se schoval za jejími zády. Najednou se cítila silná jako medvědice chránící mláďata před útočnou šelmou. Tu ostatně Kamil s vyceněnými zuby dost připomínal. Docela chápala, proč samice dokáží své nepřátele rozsápat na kusy, a měla chuť udělat něco podobného Kamilovi, kdyby se pokusil ublížit malému. Otočila se a táhla za ruku Olivera pryč z pokoje, aby se zamkli do bezpečí. Hlavně ať mezi nimi a opilým manželem jsou pevné dveře a zámek.

Jeho alkoholem ztěžklá ruka jí dopadla na rameno jako kovadlina a strhla ji zpátky. Synova ručka vyklouzla z jejího sevření. Vykřikla a malý se okamžitě rozvřískal. Kamil se po něm začal sápat, ale skočila mezi ně, aby dítě zaštítila. Dobře mířenou ranou nakopla muže do kolene. Zavyl, a než se nadála, uhodil ji hřbetem ruky do obličeje. Ucítila horkost a pachuť krve. Zavrávorala a sesunula se podél zdi na zem, protože se jí prudce roztočila hlava. Než se stačila vzpamatovat, popadl ji Kamil za výstřih trička a škubnutím postavil. Připadala si jako ve snu, hlava jí spadla dozadu, když s ní zatřásl a pak ji odhodil na zem. Dopadla tvrdě na lokty, až si je odřela do krve. Měla pocit, že bude zvracet, ale to na ni už zprudka dosedl a začal ji bezhlavě fackovat. Málem ztrácela vědomí, když tlak jeho těla povolil. Dovolila si vteřinu na nádech a zkusila otevřít oči. Místnost jí před očima divoce vířila, tváře pálily a na bradě cítila stékající pramínek lepkavé krve z roztrženého rtu. Na pozadí toho všeho vřískal vyděšený Oliver.

Zvedla se do polosedu právě ve chvíli, kdy Kamil nešetrně uhodil řvoucího syna přes ústa. Dítě v mžiku zmlklo, zato Sára zavyla jako zvíře a nadlidskou silou se škrábala na nohy. Stačila zahlédnout šokovaný výraz na zrudlé tvářičce dítěte, bezhlesně zírajícího na otce.

„Ty zmetku, ty hajzle! Ty… ubožáku!!!“ zachroptěla, když ji znovu kopancem do břicha srazil na podlahu. Zaúpěla pouze zoufalstvím a strachem o dítě, vlastní osud ji v té chvíli vůbec nezajímal. Proboha, co se to děje? Jak tohle skončí? Děsivě jasně si uvědomovala svou slabost a Kamilovu převahu. A také, že to není jen zlý sen…

„Tak zmetku? Tak… tak HAJZLE? Ubožáku…?!! Já… já ti UKÁŽU, kdo je tady pánem a kdo je ubožák, ty… děvko!!“ Jazyk se mu trochu pletl vypitým alkoholem, ale jeho agresivita byla o to silnější.

Bože, nesmí mě zabít, napadlo ji. Musím ochránit Olivera! Ten zůstával stále zticha, což ji děsilo více než Kamilova surovost. Co mu udělal?!

Netušila, jak se zas ocitl na ní, jediným trhnutím za výstřih z ní serval tričko a surově sevřel odhalená ňadra. Vykřikla bolestí i hrůzou. Krátké šortky jí prudkým pohybem shrnul přes boky spolu s kalhotkami. Než si stačila uvědomit, co se děje, zasypával ji ranami pěstí, kousal do prsou, fackoval. Úpěla a snažila se vykroutit, ale jeho sevření bylo železné. Pocítila ostrou bolest, když do ní náhle tvrdě vnikl. Ubližoval jí naschvál, chrochtal rozkoší nad svou převahou a jejími vzlyky, které nedokázala potlačit. Přes své ponížení nedokázala myslet na nic jiného než na své dítě, svého miláčka. Nemohla mu pomoct, i když od něj byla jen slabé dva metry, pod násilnickým netvorem, kterého kdysi milovala a s nímž ho počala.

Neměla tušení, jak dlouho trvalo, než Kamil vyvrcholil. Odvalil se a zapínal poklopec. „Mrcho…“ Plivl na ni a vrávoravě odkráčel zpátky k pohovce, kde naráz dopil whisky a znovu popadl láhev. Mumlal cosi o čubkách, zapnul televizi a hodil si nohy na stůl.

Rozbolavělá a zbitá sebrala všechnu vůli, aby překonala motání hlavy a našla sílu se zvednout a zároveň nepozvracet. Po čtyřech se doplazila k Oliverovi, shrnuté šortky jí ztěžovaly pohyb, ale nechtěla se zdržovat malichernostmi, musela zjistit, jak moc mu Kamil ublížil. Dítě sedělo na bobku, levou tvářičku zčervenalou otiskem ruky, v očkách mělo slzičky a tichounce vzlykalo. Na vteřinku zavřela oči a přísahala Kamilovi krutou pomstu. Pak k sobě chlapečka přitiskla, na nahá prsa posetá modřinami a podlitinami. Děkovala Bohu, že se nezdál nijak příliš zraněný, spíš byl jen pořádně vyděšený.

Z obýváku se začalo ozývat hlasité chrápání.

„Pššš… šššš… Bude dobře, maminka je tady… Neplakej, miláčku… Neplakej… Půjdeme pryč, ano? Miláčku, promiň mi to… Prosím, promiň…“ Už neovládala slzy, nechala je stékat po zbité tváři, pevně svírala víčka a houpala Olivera v náručí. Po několika minutách se pokusila posadit a pak i postavit. Hlavu měla jako po divoké jízdě na kolotoči, doufala, že nemá otřes mozku. A také, že se Kamil jen tak hned neprobudí. Na okamžik pomyslela na to, že mu do zbytku whisky přimíchá balení prášků na spaní.

Místo toho se tiše odplížila do ložnice. Musela se kousat do jazyka, aby při chůzi hlasitě nesténala. Zamkla za sebou a ohmatala Oliverkovi hlavičku. Nenašla žádnou bouli, jen tvářičku měl horkou a rudou.

„Bolí tě něco, sluníčko? Co hlavička?“

„Pušinka,“ protřel si dlaní obličej. „Au.“

„To přejde, zlatíčko, to přejde. Hlavička tě opravdu nebolí?“

„Ne-e… Proč to táta dělal? Táta byl zlý…“ nakrabatil ústa.

„Já vím… Táta udělal něco moc špatného. My teď musíme jít pryč, víš?“

Chlapeček moudře přikývl. „Jo… jojo…“

„Dobře. Jen chviličku. Něco nám sbalím. Pojď, na chvíli si tady sedni a hlavně tiše, ano?“

„Jo… tiše…“ souhlasil poddajně chlapec.

S potlačovanou bolestí vystřelující snad z každého kousku těla vytáhla velkou sportovní tašku a naplnila ji nejdůležitějšími věcmi ze skříně, komody a koupelny. Prozatím stačí, pro ostatní se vrátí jindy, během dne, kdy bude Kamil pryč. A i kdyby se sem už nedostala, je to jedno. Rychle si opláchla obličej pod studenou vodou, nechala dveře do koupelny otevřené, aby viděla na zamčený vchod i na malého, a obětovala pár drahocenných minut krátké sprše, při které si žínkou důkladně vydrhla rozkrok. Pak se oblékla do teplákové soupravy, Oliverovi dala pyžamo a mikinu a vyšla potichu na chodbu. Ztlučené tělo pulsovalo, ale hlava se jí už točila méně a tváře také tolik nepálily. V hale sebrala kabelku, strčila ji do boční kapsy tašky, klíče od auta sevřela v ruce a zaposlouchala se. Opilecké chrápání se mísilo s hlasitě zapnutou televizí, v níž podle zvuků zřejmě běžel nějaký akční film.

V garáži připoutala Olivera do sedačky, usedla za volant a opatrně vycouvala. Obávala se, jak zvládne řízení, ale tady zůstat nemohla. Není sama, musí chránit své dítě…

Proč ji to nenapadlo už dřív? Hned jak babička před rokem zemřela a ona po ní získala venkovský domek? Mohla ušetřit syna i sebe dnešního strašného zážitku. Bože, jak je hloupá, doslova pitomá!!! Jenže stále doufala, že si Kamil Olivera zamiluje a budou žít tak jako před jeho narozením. Nechtěla syna připravit o otce.

V hloubi duše věděla, že to nebude mít jednoduché a čeká ji ještě tvrdý boj, ale byla rozhodnutá jej podstoupit za každou cenu. Už kvůli Oliverovi.

Teď, po dvou letech, má snad vyhráno. Možná! Ale zdá se to jako pouhých pár dnů, pomyslela si, vzpomínky jsou stále hodně živé. Jsou věci, které asi nejde vymazat nebo zapomenout, anebo to chce hodně času.

Vylekalo ji rázné zaklepání na okénko. Otočila se a spatřila přátelský kulatý obličej postaršího pána. Stiskla ovladač a sklo mezi ní a jím se zasunulo do dveří.

„Dobrý odpoledne, madam, já jsem se jen chtěl zeptat, jestli jste v pořádku. Už vás sleduju jakou dobu,“ pousmál se nesměle asi pětašedesátiletý muž, výrazně připomínající Švejka. „Tak si říkám, radši se přesvědčím.“

„Eh… ne, děkuji. Tedy… nic mi není. Bolela mě hlava, ale už je to lepší,“ projela si rukama husté rovné vlasy. Padly jí těžce zpátky na lopatky. „Jste hodný.“

„Švejkův“ obličej se rozšířil úsměvem, takže byl Haškově románové postavě ještě podobnější. „To jsem rád. Tak na shledanou.“

„Nashle…“

Zavřela okénko a hlasitě vydechla. Tak. Dost sebemrskačských vzpomínek, vždyť koneckonců je dnes spíše důvod k oslavě, ne? Kvůli sluníčku stáhla stínítko a zadívala se na sebe do malého zrcátka. Viděla docela souměrný, trochu pobledlý obličej s modrýma očima, které mu dominovaly. Ofina jí padala přes obočí – to byl účes, který nosila snad odnepaměti a stále jí vyhovoval. „Tak, máte to za sebou, paní Kaznerová,“ promluvila. „Pojedem slavit…“ Chvíli převalovala na jazyku své příjmení. Nosila ho přes šest let. Měla teď možnost vzít si zpět své dívčí, ale co by to mělo za smysl, pomyslela si. Kaznerová nebo Dunková. Jestli se má jmenovat po exmanželovi, nebo nosit jméno své egocentrické a odtažité matky, vyjde to nastejno. Radši si ušetří papírování.

Ruce už se jí nechvěly. Nasadila si tedy brýle proti slunci, zařadila rychlost a vyjela na silnici.

Table of Contents

Kapitola 1