(UKÁŽKA)

.

Copyright © Carole Radziwill, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-590-9

ISBN mobi 978-80-7462-597-8

.

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a události vylíčené v tomto románu jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity jako fikce pouze pro přibarvení děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými postavami nebo událostmi je čistě náhodná.

.

„Láska je jako cihla. Můžete s ní postavit dům, ale také potopit mrtvé tělo.“

―Lady Gaga

.

„Ve věku čtyřiapadesáti let zemřel známý sexuolog

a spisovatel Charles Byrne.“

Mark Iocolano, The New York Times

Po tragické události na Madison Avenue v New Yorku zemřel v pondělí význačný sexuolog a spisovatel Charles Byrne, známý zejména jako autor knihy Naděje filozofova, za niž získal Národní knižní cenu. Byl rovněž autorem řady stěžejních textů zabývajících se problematikou norem sexuálního chování a morálky. Uvedl to jeho dlouhodobý vydavatel, nakladatelství Knopf.

Charles Fisher Byrne pocházel z Bristolu ve státě Connecticut a byl jediným synem Grace Thortntonové a dnes již zesnulého Franze Byrnea, předsedy nejvyššího soudu státu Connecticut.

Charles Byrne absolvoval Princetonskou univerzitu a získal řadu čestných titulů. Již v době studia vydal svoji první publikaci s názvem Variace na erotické téma zabývající se sexuálními deviacemi. Už tato práce jevila příslib jeho slavné teorie Opačný pól sexu a spustila kariéru jednoho z nejuznávanějších současných autorů knih o sexualitě.

Jako dvaadvacetiletého si Charlieho, jak mu říkali přátelé, vybral za svého žáka Robert Rimmer a nabídl mu spolupráci v Ústavu experimentální sexuality, známém jako Sandstone Institute v Malibu. Byrne zůstal s Rimmerem v blízkém kontaktu až do své smrti a má zásluhu na Rimmerově doktríně polyamorie, která do značné míry ovlivnila jeho život a tvorbu. Charles Byrne posunul Rimmerovy teorie ještě o krok dál a zastával tezi, že pro rozvoj stabilní, na rodinu orientované kultury je ideální zachovávat promiskuitní stav. „Láska a sex,“ napsal, „nejsou dobrými společníky. Můžete najít zálibu v jednom, nebo druhém, ale nikdy nebude fungovat obojí najednou.“ Podle Charlese Byrnea je sexualita nejčistší formou uměleckého sebevyjádření. Později toto téma rozvedl ve své první knize Naděje filozofova.

Tato kniha získala Charlesi Byrneovi značnou popularitu i uznání. Byrne za své dílo obdržel Národní knižní cenu a na celém světě se prodalo více než pět milionů výtisků. Na svůj úspěch navázal následujícího roku další knihou Poločas rozpadu sexu, která byla komerčně úspěšná, nicméně u kritiky se příliš velkého uznání nedočkala.

V roce 1985, zklamán vlažným přijetím Poločasu rozpadu sexu, napsal Byrne řadu kritických esejů na téma, jež pojmenoval existenciální krizí penisu, s příhodným názvem Stav erekce. Ústředním tématem je zde opět teorie lásky a sexu.

V osmdesátých a devadesátých letech Byrne pokračoval ve vydávání knih, například Sperma a whisky, Sex, píseň moře a Sartre a Jízda s její hlavou v klíně. Od roku 1999, kdy vyšla jeho sbírka esejů Stav erekce, už žádnou další knihu nevydal a věnoval se pouze přednáškám a veřejným vystoupením.

Mezi jeho přátele se řadila pestrá směsice umělců a intelektuálů, od kontroverzního francouzského lettristy Isidora Isoua až po amerického komika Paula Reubense.

Charlese Byrnea přežila jeho matka Grace a manželka Claire Byrneová.

.

Část I

Náhlá smrt jednoho muže

1

Vpodstatě jde o tohle: Jeden muž náhle zemře,

vdova se s někým vyspí, s láskou jsou trable, konec. No, a mezitím vdova najde smysl života. Smrt potkala toho muže nenadále, bylo to v pondělí a stalo se to v New Yorku; svítilo sluníčko, foukal příjemný větřík. Na předměstí cvrlikali ptáci, vlaky jezdily včas, pošťáci obcházeli svůj rajón. Byl pěkný den a obloha byla krásně modrá. Zaměstnanci v kancelářích se zaobírali myšlenkami na sex, tím, co bude k obědu a kdo psal ten email o smradu v kuchyňce. Den byl zralý na nějakou pohromu. Den jako dělaný na to, aby vyhlídkovému autobusu selhaly brzdy, vysoce postavený muž se zamiloval do ženy téhož věku a z bytu 4B vyvedli starší pár s želízky na rukou. Den, kdy nikdo nečeká, že se něco stane, a právě proto se to stane. Modrá obloha může klamat. Claire Byrneová byla právě v Texasu, kde se měla sejít s mužem jménem Veejay Singh, doktorem, ale ne medicíny. Dr. Singh učil sociologii na Texaské univerzitě v Austinu a napsal knihu s názvem Proč na ňadrech nezáleží. Jako vyučující byl na škole velmi oblíbený, jednak díky své přátelské povaze a také protože dával dobré známky. Byl tak trochu celebrita, neboť se občas objevoval v pořadu The Today Show, kde vysvětloval své revoluční teorie o páření. Claire s ním měla udělat rozhovor. Psala profilový článek pro Misconstrued, magazín pro „ženy jako vy, ženy, které se vymezují!“ Auto z půjčovny zaparkovala na parkovišti pro návštěvníky u administrativní budovy a volným krokem kráčela k Singhově kanceláři, bylo asi devět hodin a deset minut, míjela duby, skrze jejichž větvoví vrhalo slunce k zemi drobné skvrny, a její sandály po sobě zanechávaly řadu šlépějí na oroseném trávníku. Její manžel Charlie byl doma v New Yorku.

Tedy, přesněji řečeno, byl v New Yorku, ale ne přímo doma.

pravidlo č. 1: Nezahýbejte v pondělí.

Claire odletěla včera, takže Charlie strávil odpoledne a noc ve městě s tou novou novinářkou z Knopfu. Většinu času byli zavření v jejím maličkém ateliéru a pářili se jako zvířata. Právě v této chvíli ale i on kráčel mezi stromy prozářenými sluncem v Central Parku a mířil k Madison Avenue, kde se měl setkat se svým agentem Richardem Ashem. Richard už začínal být netrpělivý, neboť Charlie měl se svou knihou zpoždění dva roky. Lukrativních autorů stále ubývalo a Richard měl na krku hypotéku. Charlie na termíny kašlal.

Charles Byrne byl nejslavnější sexuolog světa — mnohem profláknutější, než kdy byli Kinsey nebo Masters. Jakkoliv šlo o vědecký pohled, Byrne psal o subjektu, o kterém každý rád čte, a vypadal jako někdo, koho si při takové činnosti můžete velmi dobře představit. Ve svých čtyřiapadesáti letech připomínal Warrena Beattyho — ve filmu Bugsy, ne v Rudých — a nedal se mu upřít jistý, ba přímo neodolatelný šarm. Byl mistrem slova a dokázal komunikovat na mnoha úrovních, což ještě umocňovalo jeho přitažlivost. Když psal o penisu, byl skvělým pedagogem a zároveň dokázal udeřit hřebík na hlavičku, a šatna přisprostlých sportovců by se jeho přítomností klidně mohla změnit v intelektuální salon.

Své výklady o vaginách psal s uznalým a obdivným viděním sběratele. Dokázal přimět hrubiánské manžele, aby mysleli na symfonický orchestr, když uléhali se svými nevrlými ženami. A kultivovaní manželé pod dojmem jeho textů zase s láskou mysleli na své manželky, když souložili se svými nadrženými milenkami.

Charlie právě s láskou myslel na svou vlastní mladou ženu a přerušil svou cestu, aby se zastavil na kávu v kavárně na Madison Avenue. A právě teď nastává nejlepší chvíle zahrát si hru Co kdyby… Znáte to — co kdyby tam nezašel, nebo co kdyby se nezdržel tak dlouho, nebo co kdyby ho upoutala nějaká maličkost, že by byl zvolnil krok…

V kavárně Charlie letmo pročetl sportovní stránku a zavolal Richardovi, že přijde později. Objednal si druhou kávu na cestu (co kdyby to neudělal?), položil na pult čtyři dolarové bankovky (co kdyby se chvíli hrabal v kapsách a našel jen tři?) a pak znovu pokračoval v cestě.

Zatímco Charlie pročítal bolestné statistiky — Wang a Hughes vypadli z Yankees, Pettitte přestoupil — Claire okukovala studentky v kovbojských botách a slunečních brýlích a přemýšlela, jak tohle prostředí Charliemu popíše. (Jako kdyby Russ Meyer režíroval reklamu na Gap? Ne, spíš jako Oklahoma ve stylu Playboye.) Byla v pokušení koupit mu na letišti jedno to tričko s lepou kovbojskou dívkou sedící obkročmo na kaktusu a s nápisem V TEXASU MÁME VŠECHNO VĚTŠÍ. Charlie by byl schopen si to obléct pod sako do divadla, srandista.

Charlie s oblibou vyvolával skandály; rád na sebe upoutával pozornost. Claire naopak dávala přednost anonymitě. Byla to drobná žena, velikost 34, nebyla moc vysoká — i s podpatky sahala Charliemu po ramena. Měla dlouhé tmavé vlasy, které nosila rozpuštěné, mladistvou pleť, světle hnědé oči a rty, které Charlie popisoval jako komplikované — jeden den byly plné a smyslné, a jindy bezvýrazné. Byla přitažlivá, to ano, ale rozhodně toho nezneužívala. Nebyla to dívka, která by obrážela bary a chlastala whisky z láhve. Nebyla jako ženy, o kterých psal Charlie. Nevěděla, jak vytáhnout cigaretu takovým způsobem, aby hned nějaký muž přiskočil a připálil jí; nikdy nebyla opilá nebo afektovaná, nenosila odvážné výstřihy. Byla decentní a vždy upravená, na rozdíl od svého rozevlátého manžela, jemuž byla vkusným doplňkem. Způsobná dívka a rošťák. Charlie byl vždycky hráč číslo jedna. Sasha, Claiřina nejlepší kamarádka už od školy, říkala Charliemu „Sundance“, zatímco Claire byla Butch Cassidy. „On je ten, kdo šidí při pokeru a střílí v salonu,“ říkávala Sasha s oblibou, „zatímco ty zametáš střepy a všechno dáváš do pořádku.“ Charlie vrhající dlouhý stín. Claire se brzy naučila, že k jejím největším přednostem patří vědět, kde je její místo.

Dnešní Claiřino poslání v Texasu byla nudná záležitost, ale už brzy se její život obrátí vzhůru nohama. Tragédie na sebe nenechá dlouho čekat. V době, kdy vcházela do Singhovy kanceláře s výhledem na South Mall lemovanou stromy, byl už její muž mrtev. Nešťastným řízením osudu mu přímo na hlavu spadl Giacometti — velká a velice drahá bronzová socha.

Když to vezmeme kolem a kolem, bylo to nejspíš nevyhnutelné. Claire si nedokázala představit, že by se to odehrálo jinak. V jednom okamžiku Charlie kráčel po Madison Avenue a v hlavě si přehrával úryvky proslovu k Nobelově ceně, kterou, jak si byl jist, jednoho dne obdrží. A v příštím okamžiku — bum bác — bylo po něm. Jen minuta do postkoitální schůzky s Richardem a najednou je konec. Život se změní dřív, než řekneš „mrdat“.

Měl plnou hlavu myšlenek. Neviděl tu věc padající z nebe. Jak by mohl? Žádné varování, ani neměl čas se leknout, žádná panika ani bolest; měl to rychle za sebou. Až pak nastal pohyb v ulicích. Objevilo se několik svědků, které ta událost zasáhla, jako například Mona Glissandová. Začali se sbíhat reportéři, za chvíli byli jako rojící se mouchy, dolovali z otřesených turistů střípky svědectví. Byla to veliká rána, „taková řacha“, jak to popsala Mona. Ono bronzové dílo právě přenášel jeřáb a lano, na němž bylo zavěšeno, prasklo. A pak se ozvalo „rup“ — jak řekla Mona — a hned vzápětí to dutě břinklo, jako když na zem spadne obrovský klíč. Moně z toho úplně zvonilo v uších. Když to líčila, marně si zakrývala uši. Padající socha měřila skoro dva metry, vážila sto padesát kilo a spadla z výšky dvaceti pater. Jistého Waltera Whitea — to je ale docela jiný příběh, jak se dozvíme později — přišla na milion dolarů a původně měla být spuštěna na terasu jeho bytu. Místo toho spadla Charliemu na hlavu.

Svědectví Mony Glissandové bylo první z mnoha. Viděl to také Steve Johnson. Studoval umění na Kolumbijské univerzitě a hovořil o pohybu onoho objektu a iluzi beztíže. „Nepřítomnost ničeho,“ pravil, „je samo o sobě něco.“ Nikdo nechápal, co tím myslel, ale hovořil velice pomalu, což v lidech vyvolávalo dojem, že by to chápat měli. Byl ovšem příliš pomalý i pro policistu, který rychle pokračoval v dalším šetření a nechal Stevea, aby vylíčil zbytek svého svědectví kolemjdoucím. „Bytostný půvab a elegance,“ pokračoval, „tohoto mimořádného uměleckého díla plujícího vzduchem…“

Alberto Giacometti, jenž bronzovou sochu vytvořil, byl rovněž mrtev. Tento velký muž se zádumčivým pohledem byl znám záchvaty strašlivých depresí. Často mizel na celé měsíce ve svém ateliéru a jako posedlý se vrhal na kusy hlíny, úzkostlivě se vyhýbaje návštěvníkům, až se nakonec vynořil s prototypem nepřirozeně hubené figury s vymknutými údy, které ho tak proslavily. Charlieho artefakt měl název Kráčející muž: vyzáblá postava muže zachyceného v chůzi, s hlavou sklopenou a pohrouženého do myšlenek. Stejně vypadal i Charles v okamžiku, kdy se ti dva nenadále setkali a byli vytrženi ze svých úvah. V každém případě lze říci, že sexuolog a socha tvořili nesourodý pár. O jejich vzájemné seznámení se zasloužila Evelyn Whiteová, manželka již zmíněného Waltera. Celou věc totiž uvedly do pohybu její povrchní umělecké ambice a avantýra jejího manžela, jejíž odhalení mělo nečekané důsledky. Ale k tomu se také vrátíme až později.

Mezi dalšími, kteří střet viděli, byla žena z Ohia, která se v New Yorku ocitla se svým církevním sborem v rámci divadelního zájezdu — znáte to, taková ta záležitost, kdy během tří dnů stihnete šest představení, samozřejmě nikoliv premiérových. Ona žena už měla za sebou muzikály Mamma Mia! a Lví král a viděla Charlieho umírat právě v okamžiku, kdy si prohlížela výklad Simona Doonana v obchodním domě Barney. O svůj zážitek se obětavě podělila s diváky Kanálu 6. „Bylo to příšerné,“ líčila rozechvělým hlasem a utírala si slzy. Pak klesla hlasem o oktávu níž a promluvila přímo na kameru: „Cesty páně jsou nevyzpytatelné.“

Další svědek, muž z Brooklynu, nabídl reportérům přímo herecký výkon — „Najednouc se vobjevila ta vobrovská věc. A teďkons — zničeho nic — bác! Kurva, tomu řikám pech!“ Televize tuto poznámku neodvysílala, ale o dva dny později dostal příležitost v talk show Howarda Sterna; tvůrci pořadu ho nechali znovu přehrát onu scénu mezi striptérkami jakožto hold Charlesovi. Howard byl jeho velkým obdivovatelem.

Ale za nejzásadnější výpověď lze považovat to, jak situaci vylíčil Paul Bowman, reklamní agent. Právě on patrně nejlépe vystihl podstatu celého incidentu. „Bylo to, a lepší slovo asi neexistuje,“ prohlásil, „surrealistické.“

„Co vám proběhlo myslí?“ tázal se reportér z ABC News. „Tedy, řekl bych, že to byl jakýsi klid,“ odpověděl Paul. „Proběhlo to abnormálně klidně. Cítil jsem to, ten klid. To mě přimělo pohlédnout vzhůru. Bylo to jako film od Ingrida Bergmana, nebo Bergmara, znáte ho, ten Francouz. Jako by se všechno na nepatrný okamžik zastavilo.“

Paulova slova byla natolik názorná a výstižná, že se objevila v řadě televizních zpravodajství, uveřejnily je The New York Times a poté, co jeho verzi vzal za svou Associated Press, celé dva dny vydržela jako nejsledovanější zpráva na Yahoo!. Jeho v odloučení žijící manželka Amy Strauss-Bowmanová, profesorka filmových studií na univerzitě Rutgers a příčina toho, že Paul Bowman dokonce znal jméno Bergman/Bergmar, se jen ušklíbla, když četla ono líčení povrchního milovníka filmu. Amy věděla, že vrcholem jeho uměleckých ambicí bylo vyřvávání sportovní hymny při fotbalu v televizi. Také jí bylo jasné, že vzácný Giacometti převalující se ve vzduchu na pozadí stěny třiačtyřicetiposchoďové budovy pod blankytnou oblohou v žádném případě není Bergman, ale Kenneth Anger.

Slunce setrvalo na nebi i po Charlieho smrti. Den plynul, jako by se nic nestalo i poté, kdy velká bronzová socha a muž leželi nehybně na chodníku. Charlie to měl evidentně za sebou, nicméně bylo nutné se postarat o sochu. Povolali Waltera Whitea a ten povolal právníky. Před zraky nic nechápajících vyšetřovatelů se tu na zemi válela spousta prachů. A samozřejmě tu byl největší problém: kdo za to může…

Na chodníku se srocovali lidé. Taxikáři troubili na stojící policejní vozy. Muži v oblecích nevzrušeně spěchali dál. Rodinka z Denveru zůstala stát s ústy dokořán; matka buclatou rukou zakryla oči jednomu dítěti, pak druhému. Přijížděly hasičské vozy s kvílejícími sirénami.

Charlieho nohy v denimových nohavicích, vysportované léty tenisu, byly ohnuté v nepřirozeném úhlu; paže měl rozhozeny do stran. Byl podivně zkroucený. Asi by mu to nebylo milé.

Kolem těla se pomalu pohybovali záchranáři. Řidič sanitky si zapálil cigaretu a připojil se k hasičům opodál. Chvíli tam stáli a povídali si; tu a tam se některý z nich zasmál. Dohadovali se o Yankees a Mets a vyprávěli si vtipy o další mrtvole, kterou už tento týden nabrali. Policisté pokračovali ve vyslýchání svědků, brali popořadě jednoho po druhém a modrými propiskami si zapisovali poznámky do notýsků. Nic podstatného z výpovědí nevyplynulo.

Pak někdo Charlieho tělo zakryl prostěradlem a uložili ho na nosítka. Při přenášení mu jedna paže vyklouzla zpod prostěradla a bezvládně se houpala. Úplně stejně, jako se to děje ve filmových scénách, které mají naznačit rozuzlení zápletky — objeví se mateřské znamínko nebo tetování, důležité vodítko, které bylo předtím přehlédnuto. V tomto případě šlo o pravou Charlieho ruku — žádné hodinky, žádná znamení — kterou záchranář znovu položil zpátky na nosítka.

Čumilové zůstávali neochvějně na svých místech. Nakonec dorazil vůz soudního ohledávače mrtvol a Charlie byl odklizen ze scény — hodinu a třináct minut poté, co nechal v kavárně dolarové spropitné.

Potom dorazil další tým, aby do vozu s důkazními předměty naložil sochu Giacomettiho. Walter White stál nervózně u dvířek a vyptával se. Vezeme ji na 61. obvod, pane White. Neřeknu vám, jak dlouho ji budeme potřebovat. Musíme sepsat hlášení jako obvykle. V tom okamžiku Walter ještě nevěděl, kdo je onen mrtvý muž. Úklid, alespoň z větší části, proběhl rychlostí blesku.

V Texasu zatím Claire seděla na nepohodlné židli naproti Veejayi Singhovi a připravovala se na rozhovor. Dr. Singh, podobně jako Charlie, se volně pohyboval mezi pop kulturou a serióznějšími sférami. Jeho specialitou byla biologie přitažlivosti — proč a jak si vybíráme partnery k rozmnožování. Muži mají rádi dlouhé vlasy a velká prsa, předpokládá se. Ale je tomu skutečně tak? A pokud ano, proč? Dr. Singh měl svou vlastní teorii a strávil pět let měřením žen, aby dokázal její pravdivost. Krejčovskou mírou zjišťoval obvod jejich boků a pasů, načež druhý údaj vydělil prvním. Výsledná čísla pak porovnával s údaji o hladině estrogenu a informacemi o plodnosti. Na základě těchto nálezů vyslovil myšlenku, že muži jsou naprogramováni vyhledávat ženy určitých křivek. Přesněji řečeno, jeho výzkum prokazoval, že ženy s poměrem obvodu boků a pasu 0,7 — to znamená ženy mající široké boky a štíhlý pas — jsou plodnější. Tyto ženy mají nejlepší předpoklady k plození dětí, takže si je muži intuitivně vybírají k rozmnožování. Jinými slovy, ona proslavená postava přesýpacích hodin není jen módní záležitostí, ale významný evoluční krok.

Dr. Singh byl vysoký asi jako Charlie a štíhlý. Oblékal se jednoduše — černé kalhoty, svetr s výstřihem do V —nicméně toto oblečení mu lichotilo. Když mluvil o své práci, ožíval a provázel svá slova širokými rozmachy paží a krátkými výbuchy smíchu, které ji měly, pomyslila si Claire, odzbrojit. Jestlipak spí se svými studentkami, napadlo ji.

Singhova kniha se vyšplhala na druhou příčku žebříčku nejprodávanějších titulů The New York Times. Právě kvůli té knize tu teď Claire seděla, neboť Misconstrued považoval jeho teorii ženských křivek za hodnou zveřejnění. Pokud šlo o Charlieho, jen si posměšně odfrkl, když mu o své schůzce říkala — jako kdyby bestseler o prsou místo o koulích mohl napsat kdejaký pisálek. To, že Claire psala populární články pro dámský magazín, byla ovšem jeho práce. Od jejích vlastních literárních ambicí ji zrazoval. Když se vzali, řadu let se spokojila s tím, že se starala o Charlieho potřeby a psala jen příležitostně. Pak se toto prozatímní uspořádání stalo něčím, co dělala pravidelně. Charlie pracoval a Claire hledala, co by tak mohla dělat.

Byli právě na začátku, tedy Claire a dr. Singh, skončili s poposedáváním na židlích a odkašláváním a nyní přistoupili ke druhé Claiřině otázce.

„Existuje tedy nějaký důkaz, že na velikosti penisu záleží, pokud mluvíme o reprodukci?“ Zrovna, když se jí tváří mihl náznak úsměvu, ozvalo se bzučení jejího telefonu. Měla ho nastavený na vibrace. Hlasitě drnčel na desce stolu.

„Pardon, toho si nevšímejte,“ řekla a mávla rukou, aby pokračovali.

„Než budeme pokračovat,“ pravil dr. Singh, „dovolte mi, abych udělal jednu věc.“ V ruce držel měřicí pásmo. Svižně vyskočil ze židle a pokynul jí, aby se také postavila a on ji mohl změřit a vypočítat jí její poměr, její vlastní reprodukční potenciál.

„Prohlédl jsem si vnitřní dvojstrany v každém Playboyi od roku 1954,“ vykládal, zatímco ji objímal kolem pasu. Zvedla ruce, aby mu udělala místo, a dr. Singh sklonil hlavu mezi její ňadra, aby mohl přečíst údaje na krejčovském metru, kterým ji obepínal. Skrz látku halenky cítila jeho teplé ruce. Sklopila oči k lákavé kštici hustých černých vlasů; do nosu ji udeřila opojná vůně kolínské. Claire už si ani nevzpomínala, kdy naposledy její pas objímaly mužské dlaně. Během těch devíti let s Charliem ten zájem jaksi… vyvanul. Dr. Singh zadrmolil nějaké číslo a rychle si je zapsal do zápisníku. „A ačkoliv jsou ti jejich zajíčkové čím dál hubenější…“ — odmlčel se, jako by měl odhalit velké tajemství — „… poměr obvodu boků a pasu zůstává stále stejný!“

Na psacím stole ležela hromádka průsvitných fotografií žen se správnými proporcemi: Eva Mendes, Marilyn Monroe, Raquel Welchová. Ukazoval Claire, přikládaje jednu průsvitku na druhou, jak se siluety mění, ale poměr zůstává stále stejný.

„Podívejte se na tohle,“ položil obrázek Kate Mossové na Scarlett Johanssonovou. „Tak co? Překvapená?“

„No, Kate je hubenější a její prsa…“

„Ale to je ono!“ vyjekl dr. Singh radostně. „Nejde o prsa!“ Klesl hlasem a naklonil se k ní: „Právě že jde o poměr boků vůči pasu. Signalizuje to zdraví a plodnost. Tohle je skutečná podstata touhy.“

Claire sklopila oči na svá malá ňadra. Ráda by mu věřila. Zajímalo by ji, jestli existuje nějaká paní Singhová a pokud ano, jakou má asi velikost podprsenky. Poznamenal si její míry do zápisníku a provedl výpočet. „Ha! Nula celá sedmdesát pět,“ prohlásil a pochvalně pokýval hlavou. „Takřka dokonalé!“

Bzučení nepřestávalo. Claiřin telefon se posouval po stole, pak se zastavil a opět se posunul. Dr. Singh si nasadil brýle. „Dáme si krátkou pauzu,“ řekl.

Claire souhlasila, a zatímco dr. Singh listoval papíry, stiskla tlačítko pro hlasovou schránku a zvolila zprávu číslo jedna. Byly tam čtyři: první byla od policisty, který jí střízlivým hlasem oznámil: „Paní Byrneová, tady policista Callan z 19. okrsku. Potřebuji s vámi co nejdříve mluvit, váš manžel… stala se nehoda.“ Druhá zpráva byla od Richarda, který také chtěl, aby mu zavolala zpátky, a hovořil podezřele odměřeným tónem. Třetí byl Ethan, Claiřin blízký přítel a Charlieho letitý asistent. Ten řekl jen: „Zlato, je mi to líto. Kurva.“

Čtvrtá byla Sasha. Vzlykala a Claire slyšela led narážející do sklenice. „Ježíši, Claire, proč nezvedáš ten telefon? Na Charlieho spadl Giacometti. Zapni si televizi! Nemůžu věřit tomu, že je mrtvý. Pane bože… Richard říkal, že prý netrpěl.“

Claire položila telefon na stůl a dívala se na dr. Singha probírajícího se hromádkou papírů. Hlavou jí proběhla řada scénářů a pak se pro jeden rozhodla: „Myslím, že můj muž je mrtvý.“ Obrátila zrak k oknu a její pohled utkvěl na dubu rostoucím venku. Dr. Singh vykročil směrem k ní, pak se zastavil. Zvedl ruce a zas je spustil podél těla.

Chvíli bylo trapné ticho. „Pane bože,“ řekl nakonec.

Claire byla vdaná — před několika sekundami, minutami, hodinami — a teď není vdaná. Před očima se jí promítl poslední Charlieho obrázek. Minulý týden přišel domů rozjařený vítězstvím v tenisovém zápase, s tvářemi zardělými popíjením skotské a klábosením, a vytáhl Claire na okružní jízdu turistickou lodí. Tři hodiny ji pod hvězdnou oblohou oblažoval svým vyprávěním. Už to jsou tři roky, kdy se jí takto bezprostředně dvořil naposledy. Bylo to nějaké znamení?

V sobotu, ode dneška za pět dní, mají jet k Charlieho matce. Čeká je, slíbila, že uvaří fettuccine s telecím, Claiřino oblíbené jídlo. A není to ani týden, co plánovali letní pobyt se Sashou a Thomem v pronajatém domku na ostrově Martha´s Vineyard. Charlie byl tady, ještě před chvilkou, ještě včera ve vší slávě, a teď je pryč. Rychlost změny v jejím životě, poměr smrt–změna, chcete-li, dosáhla vrcholu.

I v Austinu byla obloha modrá.

Table of Contents

„Ve věku čtyřiapadesáti let zemřel známý sexuolog a spisovatel Charles Byrne.“

Část I

1

Část II

Část III

Část IV