ODSTÍNY VÁŠNĚ

(ukážka)

Inka Loreen Minden

Temná vášeň

Originální název: Dunkle Leidenschaft, Shadows of Love

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6220-5

Jeho prsty si se mnou hrály, vzrušovaly mě na tom nejcitlivějším místě a rozněcovaly mou vášeň. Srdce mi divoce bušilo. Byla jsem připravená. Ještě víc, chtěla jsem ho – hned! Jenže se držel zpátky. Mé zkažené já, které bylo zatím skryto, si přálo víc, žádalo vykoupení. Můj rozum, na který jsem se mohla zatím vždy spolehnout, mě zcela opustil. Nevaroval mě před tím mužem, který mi nabídl všechno – jenom ne lásku…

Naprosté utajení a ani slovo na veřejnosti!, psal ve svém dopise. Ta věta mi stále zněla v hlavě, zatímco jsem jela taxíkem k hradu.

Sterling Castle ležel na idylickém, ale osamělém místě, mezi zelenými kopci a údolím národního parku Lake District. Cimbuří čtyř věží se tyčila k modrému nebi jako šedé zuby. Široko daleko žádné město. Byl to ideální kout k rekreaci, toulkám a dovolené.

Ale já jsem tu byla kvůli práci.

Proč si hrabě vybral zrovna mě? Speciální úkoly jsou sice moje silná stránka a většinou pracuji pro bohaté a krásné, co žijí v Malibu, ale v Anglii je určitě dost interiérových designérů, kteří své řemeslo ovládají stejně dobře.

Čím blíž jsme byli, tím lépe jsem rozeznávala detaily té impozantní budovy. Vysoká, částečně zamřížovaná okna, arkýře, střílny. Šedé zdivo působilo zvětrale, ale přesto z toho sídla vyzařovalo cosi silného, fascinujícího, jak tak majestátně trůnilo mezi kopci. Zároveň však působilo pochmurným dojmem. Možná to bylo tím, že se odpolední slunce skrylo za oblak.

Ty staré zdi vypadaly stejně tajuplně jako majitel zámku, o kterém kolovaly různé pověsti. Samozřejmě že jsem se o Nathanu Sterlingovi, hraběti z Lindsay, informovala. Byl to jeden z nejbohatších mužů Anglie, pětatřicátník, žil sám, sportovní postavy, s černými vlasy a šedozelenýma očima… Zkrátka vypadal zatraceně dobře.

Když před třemi lety zemřela jeho žena, stáhl se do ústraní. Údajně se vinil z její smrti, aspoň se o tom mluvilo. Tyto fámy však ženám nebránily, aby s ním bez zábran flirtovaly, když navštívil nějakou charitativní nebo jinou akci. Pravděpodobně jim šlo jen o jeho peníze.

Když jsem před sedmi lety žila v Anglii, i já jsem sledovala to, co se o něm psalo, o jeho aférách s herečkami, modelkami a dcerou jednoho politika. I to, že se inkognito účastnil automobilových závodů či extravagantních večírků. Samé pomluvy. Potom jsem o něm neslyšela, dokud jsem před odjezdem nepročetla nejnovější články.

Jeho jmění se údajně zvětšilo díky transakcím na burze a investoval také do velkých průmyslových projektů. Finančním záležitostem nerozumím, přestože pro mé povolání je základním předpokladem matematické uvažování. Uměleckou duši mám po babičce. Proto jsem hned poznala půvab toho sídla a těšila jsem se na nový projekt. Jenom z té podivné klausule se mi svíral žaludek. O co jde?

S tichým povzdechem jsem položila prsty na chladné okno. Mio, do čeho ses to jenom pustila? Tak daleko z Ameriky… Přitom mi Anglie chyběla, vždyť jsem se tam narodila. Bohužel už jsem tam měla jen jednu tetu, která bydlela poblíž Londýna. Rodiče mi zemřeli před několika lety. Nejprve táta na infarkt, o dva roky později máma na mozkovou mrtvici. Byla jsem jejich jediné dítě, matce bylo skoro padesát, když mě porodila. Už ani nedoufala, že otěhotní. Takže jsem sama a umím se ohánět. Ve svých sedmadvaceti jsem už ledacos dokázala a mám prosperující firmu, takže její provoz můžu občas nechat na Kerry. To je skvělá spolupracovnice, která může vše vyřizovat, dokud jsem pryč.

Ale asi nejsem o nic lepší než ty frivolní ženy, co chtějí hraběcí majetek. Vzala jsem tu práci jen proto, že mi za ni nabídl spoustu peněz.

Dobře, chtěla jsem též navštívit vlast, ale ta nabídka rozhodla. Sice si vydělávám hodně, ale takovou příležitost jsem si nemohla nechat ujít.

Stáhla jsem okénko a vdechla čerstvý vzduch, zatímco jsme projížděli alejí. Hrad byl už jen několik metrů před námi. Byl vysoký. Gigantický.

Koruny stromů rozvlnil poryv větru a na cestu začalo padat listí. Byl cítit podzim.

Projeli jsme mohutnou branou, před kterou byla ve středověku určitě padací mříž, a dostali se na nádvoří.

Byl to pravý středověký hrad. Připadalo mi to, jako bych se ocitla v dávné minulosti. Skoro se mi zdálo, že slyším klapot kopyt a řehtání koní. Jen parkoviště se třemi drahými auty to rušilo. Elegantní bílé bentley, stříbrné porsche Cabrio a černé BMW X5 určitě patřily hraběti. Vedle stály další vozy, pravděpodobně jeho zaměstnanců.

Z verandy vyšel jeden starší muž s šedivými vlasy – odhadovala jsem, že to je padesátník – a o něco mladší muž. Oba měli tmavé obleky a bílé rukavice. To musel být komorník a další zaměstnanec.

„Vítejte, slečno Ferrisová,“ pozdravil mě komorník, když mi otevřel dveře. „Jsem pan Harper. Telefonoval jsem vám.“

S panem Harperem jsem vše domluvila, zatímco od hraběte jsem dostala jen dopis.

„Doufám, že jste měla příjemný let?“

Pozdravila jsem ho a chytila za ruku, když mi pomáhal z auta. Měla jsem příliš těsnou sukni. Konečně jsem mu mohla sdělit. „Všechno bylo v pořádku, pane Harpere, velmi děkuji.“

Šel zaplatit taxikáři, dřív než jsem to mohla udělat já. Poděkovala jsem mu.

Pan Harper se na mě usmál. „Hrabě by vás vyzvedl osobně, ale dnes je příliš zaneprázdněný. Slíbil ale, že za hodinu skončí a bude se vám věnovat.“

To se mi hodilo, protože jsem měla čas se převléct. Můj kostým byl lehce pokrčený a vlasy jsem určitě měla rozcuchané.

Mladší sluha přinesl mé tři kufry ke vchodu a komorník mu řekl, aby vše odnesl do pokoje pro hosty.

Kolik personálu asi hrabě má? Měla jsem tam zůstat nejméně měsíc, takže bylo jisté, že poznám většinu jeho zaměstnanců.

Pohlédla jsem k ochozům, věžím a nebi. Na nádvoří panovalo ticho, byl slyšet jen hluk odjíždějícího taxíku.

„Kdo všechno bydlí na Sterling Castle?“ zeptala jsem se pana Harpera, zatímco mě vedl dovnitř. Vešli jsme do velké vstupní haly, jejíž podlaha připomínala šachovnici. Stěny byly tmavě červené a částečně táflované. Zdobily je mramorové oblouky, gobelíny a rytířské zbroje.

„V jižním křídle bydlí jen hrabě a já, ale já mám svůj byt v přízemí. Zbytek personálu bydlí v severním křídle. Hrabě zaměstnává dvě kuchařky, jednu pokojskou, jednoho domovníka, zahradníka a další personál, jako svého osobního tajemníka, který má právě dovolenou. A při zvláštních příležitostech ho někdy doprovází osobní strážce.“

Osobní strážce – ha! „Nemá šoféra?“ zeptala jsem se.

Pan Harper vyhlédl z okna. „Hrabě rád řídí sám.“

Že by na tom, že jezdí závody, bylo něco pravdy?

Dál se šlo po širokém schodišti do patra. Nahoře byly dvě dlouhé chodby osvětlené lampami, jež připomínaly venkovní lucerny. I tady byla brnění a na kamenné podlaze červený koberec. Hrad naštěstí nebyl tak velký, abych se tam mohla ztratit, ale i tak byl na jednoho člověka obrovský.

Potkali jsme pokojskou s prádlem. Kývla na nás. Jinak tam vše působilo opuštěně.

„Toto je váš pokoj, paní Ferrisová,“ řekl komorník a pustil mě dveřmi do velké místnosti. Mé kufry již stály před gigantickou postelí s nebesy a vyřezávanýma nohama. Na stěnách s tmavozelenými tapetami visely krajinky, v oknech bílé záclony. Byly tam další dveře, které zřejmě vedly do koupelny, dál pohovka, televize a psací stůl. Vypadalo to útulně.

Pan Harper mi ukázal ledničku, kde byly chlazené nápoje. Byla zabudovaná do kredence. Stála na ní mísa s ovocem. Pak kývl na telefon u dveří. „Pokud něco budete potřebovat, například čaj, kávu nebo koláče, zvolte jedničku. Propojí vás to s mým mobilem.“ S úsměvem si poklepal na kapsu svého saka.

Jaké služby! „Mnohokrát děkuji, pane Harpere!“ Po strohém jídle v letadle jsem měla hlad, ale byla jsem příliš nervózní. Už jsem se nemohla dočkat, až poznám hraběte.

„Kde je pracovna?“ zeptala jsem se, než mohl zmizet.

„Za hodinu vás tam doprovodím.“

Rychle jsem se osprchovala, nalíčila jsem se a převlékla.

Pan Harper přišel přesně. Vzala jsem svou kabelku a potom mě vedl tou samou chodbou. „Tady jsou, mimochodem, obytné prostory hraběte, tiše řekl, když jsme procházeli kolem sousedních dveří.

Pan Harper tím určitě nic nemyslel a chtěl mi jen vysvětlit, kde jsou které pokoje.

Náhle mě napadlo, že vůbec nevím, jak mám hraběte oslovovat. O tom jsem neuvažovala, protože jsem zatím telefonovala jen s panem Harperem.

Jak je to se šlechtici… Jak se podepsal ve svém dopise?

Jmenoval se Nathan Sterling a byl to hrabě z Lindsay. „Pan Sterling,“ nepřicházelo v úvahu. Mylord? Lord Lindsay?

Když jsem se chtěla zeptat komorníka, dorazili jsme k dalším dřevěným dveřím. Zaklepal a pak se ozvalo: „Dále!“ Rozklepala se mi kolena.

„Slečna Ferrisová, sire,“ řekl pan Harper.

„Díky, Henry.“

Takže to byl hrabě. Jeho hlas se mi líbil. Zněl melodicky.

Když mě komorník pustil dovnitř a já poprvé v životě uviděla hraběte, zarazilo se mi srdce. Naživo byl ještě atraktivnější. Šarmantně se na mě usmíval, vstal za mohutným psacím stolem a přišel ke mně. „Vítejte na Sterling Castle, slečno Ferrisová. Velmi mne těší, že jste tady.“

Měl okouzlující úsměv. Fascinovaně jsem na něj hleděla a snažila se přijmout to, co z něj vyzařovalo.

Očekávala jsem, že bude v obleku a poněkud škrobený – jako typický šlechtic. Jenže měl světlou košili s vyhrnutými rukávy, takže byla vidět jeho snědá a lehce ochlupená předloktí, a džíny. Hodily se k němu a zvýrazňovaly jeho dlouhé nohy.

„Lorde Lindsay…,“ začala jsem chraplavým hlasem, aniž bych přemýšlela o tom, jestli to je správné oslovení.

Když jsme si podali ruce, naskočila mi husí kůže. Jeho pravá ruka byla teplá a velká, prsty úzké. Byl o hlavu vyšší, a proto jsem měla jeho krk a výstřih košile ve výši očí. Byla poněkud rozepnutá a tak jsem viděla jeho hruď.

„Prosím, říkejte mi Nathane.“ Pronikavě na mě hleděl. „Nějakou dobu budeme spolupracovat.“

„Mia,“ hlesla jsem a pustila jeho ruku. Potom jsem si odkašlala, protože mi zaskočilo. Chovala jsem se tak neprofesionálně – neuvěřitelné! „Váš hrad je fascinující,“ dodala jsem. „Které místnosti tu mám přestavět?“ Nemohla jsem se dočkat, až uvidím své pracoviště a uniknu matoucímu vyzařování toho muže. A jak voněl! Používal lehce kořeněný, balzámový mužský parfém, ze kterého se mi točila hlava.

„Nejprve bych vás poprosil, abyste podepsala tuto smlouvu.“ Pokynul mi, abych šla ke stolu, a z šuplíku vytáhl list papíru. Byl to drahý papír s rodovým znakem, který jsem viděla v síni: dub, okolo kterého byl obtočený drak.

Rychle jsem tu listinu přečetla. Byla to tajná smlouva, aby se nic o mé práci nedostalo ven.

Mé slovo mu nedostačovalo, chtěl to písemně. Cítila jsem se poněkud nesvá. Byla jsem profesionál a na mou diskrétnost bylo spolehnutí. On mě však neznal.

„Ještě můžete odmítnout,“ řekl klidným hlasem, „ačkoli bych toho litoval.“ Jeho pohled mě zasáhl jako pouštní vítr, byl horký a bouřlivý.

Proč se na mě tak dívá? Bylo to, jako by chtěl pohlédnout do mého nitra. Přitom mi hleděl do očí a ne na má nápadná ňadra, nebo to aspoň nezkusil.

Ale srdce se mi sevřelo kvůli jeho slovům. Ještě můžete odmítnout…

„Snad to není nic ilegálního?“ Chtěl mě svést? Určitě se mnou flirtoval! To mě téměř rozzuřilo, protože zneužíval svého pohledného zevnějšku a šarmu. Dostal s tím svým pirátským úsměvem z ženy všechno?

Ač jsem si musela přiznat, že si mě podmaňoval, chtěla jsem mu odolat.

Pousmál se. „Nemějte strach, není to nic, co by vám uškodilo. Jenom nechci, aby kolovaly další fámy.“

Přikývla jsem. Člověk, který byl veřejnosti stále na očích, si zasloužil soukromí.

„Ještě nějaké otázky?“ Pozvedl obočí a trhlo mu u úst. Měl tam jemné vrásky tak jako u šedých očí.

Ještě jsem nevěděla, co si o něm myslet, ale byla jsem zatraceně zvědavá. Co se tisk nemá dozvědět? Že má rád starý nábytek?

Když jsem nic neřekla, dodal: „Samozřejmě že se můžete po hradě volně pohybovat nebo ho opustit a jet do města. Pokud budete něco potřebovat, jen řekněte komorníkovi. Všechno vám obstará. Nejbližší vesnice je daleko.“

Proč si nesehnal někoho odtud? Ale na tu otázku jsem mohla odpovědět sama: Protože za měsíc Anglii zase opustím a neznám tu nikoho, komu bych mohla sdělit možná tajemství.

Až na mou tetu. Nebo ví, že jsem se narodila a vyrůstala v Birminghamu?

Odvážně jsem se podepsala. Mia Ferrisová. On se podepsal jen jako Nathan Sterling. Skoro mi to připadalo, jako kdybychom podepsali svatební smlouvu.

Zatímco jsem se sklonila nad stůl, všimla jsem si koutkem oka, že si mě prohlíží. Tentokrát hleděl na mé křivky. To tak dělá se všemi ženami? pomyslela jsem si. Připadala jsem si jako výstavní exponát.

Polilo mě horko, zatímco kráčel kolem mě.

Když mi náhle z ramene sjel řemen kabelky, bleskurychle natáhl ruku a dal ho na své místo. Při tom jsem skrze blůzu ucítila jeho dotek, jako by mnou projela elektřina.

Hned jsem se narovnala a podala mu ten papír. „A je to.“

Hrabě… Nathan… se usmál tak, že mu byly vidět zuby. Na okamžik vypadal jako chlapec. Působil ulehčeně a téměř šibalsky, jako by se mu právě něco povedlo. Stiskem ruky jsme zpečetili náš obchod, přičemž tiše řekl: „Těším se na naši spolupráci.“

„Já také,“ odvětila jsem a nejistě se na něj usmála. Nyní zvážněl. „Ale teď bych ráda viděla, které prostory mám přestavět.“

„Mou hernu. Pojďte, ukážu vám ji.“

Hernu?

Zatímco jsem opouštěla jeho kancelář, do jisté míry se mě zmocnilo zklamání. Doufala jsem, že budu nově navrhovat nějaké vznosné síně. Reprezentativní salon, pracovnu, knihovnu… Ale co, zaranžovala bych mu klidně i toalety. Hlavou se mi honily myšlenky. Co by mohl někdo jako on hrát? To mu mám navrhnout místnost, kde hraje kulečník? Šipky? Stolní fotbal? Nebo ten hrad skrývá malé casino?

Ani slovo na veřejnosti, řekl. Pak mu to bylo trapné. Hraje si snad s modely aut? Nebo má nějaký zvláštní koníček? Mám mu navrhnout golfové hřiště v rytířském sále.

„Jelikož musíme do sklepa, mohu vám po cestě ukázat hrad,“ řekl, když jsme vyšli na chodbu.

Co by mohl mít ve sklepě? Víno? Bazén?

Moje zvědavost byla čím dál tím větší.

„Kdy byl hrad postaven?“ zeptala jsem se, aby řeč nestála.

„Ve 14. století, ale byl mnohokrát přestavován. Jen sklep je z velké části v původním stavu.“

„Hrad postavili vaši předkové?“

„Ne, Sterling Castle patří mé rodině teprve dvě staletí. Vždy ho měl nejstarší syn.“

Doufala jsem, že jsem nenarazila na nějaké citlivé místo, protože se přestal usmívat. Chvatně si prohrábl vlasy.

Pokud jsem si vzpomínala, zemřeli jeho rodiče před několika lety. V tom jsme si byli podobní. Ani já už jsem nikoho neměla. Nathanův otec byl vášnivý letec. Když si se svou manželkou jednou vyletěl, dostal se jeho stroj do bouřky a zřítil se.

Nejdřív ztratil rodiče, potom ženu. Je to jedináček, nemá žádné blízké příbuzné… Nejraději bych mu podala ruku, protože mi připadal ztracený. Pokud hrabě… Nathan… nebude mít děti, co bude s hradem?

Najednou se na mě usmál. „Jak se vám tu líbí? Není to tu na vás moc osamělé?“

„Vůbec ne. Je to vítaná změna po hektickém životě ve městě a suchém podnebí jižní Kalifornie.“

„Zasáhly vás nějak poslední lesní požáry?“ Zvídavě na mě pohlédl.

„Požár se dostal až k Malibu, ale měli jsme štěstí.“

„Tady se můžete těšit na spoustu deště,“ řekl s úsměvem.

Opětovala jsem mu úsměv. „Myslím, že si to u vás přesto užiju.“

Ďábelsky se usmál. „To doufám.“ Jeho hluboký hlas mi opět vyvolal husí kůži. Co to jen bylo za muže?

Kráčel vedle mě po schodech majestátně a elegantně jako tygr. Občas udělal krok přes dva schody a tak jsem mohla obdivovat jeho přitažlivý zadek.

„Sportujete?“ Potlačila jsem nutkání kousnout se do spodního rtu, ale ta slova jsem pronesla, ještě než jsem o nich mohla přemýšlet. Pomalu jsem nad sebou ztrácela kontrolu.

Choval se uvolněně a odpověděl se svým typickým okouzlujícím úsměvem. „Trochu posiluji, a pokud mi to obchody dovolí, denně běhám.“

„Máte posilovnu?“

„Ano, hned vedle vinného sklepa.“

Hm, že bych mu měla přestavět právě posilovnu? Ale co na tom bylo špatného? „Možná i já zase začnu běhat,“ řekla jsem, aniž bych na něj pohlédla. Dívala jsem se na zdobené zábradlí, aby si nevšiml, jak se červenám. „Každopádně jsem si vzala sportovní obuv.“

„Mohu vám doporučit jednu úžasnou okružní trasu…“

Náhle jsme zapředli do rozhovoru a bavili se o všem možném, zatímco mi ukazoval několik místností. Vstupní síň už jsem znala, dál byl někdejší rytířský sál. Nyní sloužil jako jídelna. Strop byl pět metrů vysoko a byly na něm oblouky a tmavé trámy. Na nich visely kovové lustry s elektrickým světlem.

Se zájmem jsem přejela prsty po mramorové krbové římse. „Překrásné.“

„Hm,“ řekl, přičemž na mě pohlédl.

Když jsem mu pohlédla do očí – sakra, proč musí mít tak intenzivní šedou barvu – o krok ucouvl. „Dnes večer bude roastbeef. Moje kuchařka dělá nejlepší roastbeefy široko daleko. Doufám, že máte hlad?“

„Dobré jídlo je něco pro mě,“ odvětila jsem.

„Vynikající, nemám totiž rád ženy, co stále počítají kalorie.“ Opět se na mě zahleděl.

Musela jsem si připomenout, že vedle mě stojí hrabě, šlechtic a člověk, pro kterého pracuji. Jenže se mnou flirtoval, usmíval se a prohlížel si mě. Na něco takového jsem nebyla zvyklá a cítila jsem se jako středoškolačka. Pro něj to očividně bylo normální, na veřejnosti byl přece považován za neodolatelného Casanovu.

Už jen proto jsem se od něj měla držet dál. Pokud byl takový muž ještě stále bez zábran, něco s ním nebylo v pořádku.

Když jsme šli dál, úlevou jsem si oddechla. Vedl mě salony k velkolepé knihovně, kde byly regály s knihami až po strop. Poličky byly dokonce i ve dvou vysokých arkýřových oknech. Všude, kam oko dohlédlo, byly knihy. A v arkýřích ležely velké polštáře, takže bylo možné číst přímo u okna. Cítila jsem vůni starého papíru, kůže a tiskařské černi.

Stál těsně za mnou, takže jsem cítila jeho teplo. „Můžete sem jít, kdy budete chtít.“

„Díky, tu nabídku určitě využiju.“ Proč přistoupil tak blízko? A kdy mě přivede k místnostem, které mám renovovat? Začala jsem mít pocit, že to oddaluje.

„Dobrá!“ Jako by mi četl myšlenky, zničehonic odstoupil.

„A teď vám ukážu sklep.“

Opustili jsme knihovnu, ale namísto toho, abychom se vrátili ke schodišti, mě přivedl do jedné nenápadné místnosti, v níž stál jen klavír. Byla táflovaná a působila opuštěně. Bylo tam chladno.

„Vy hrajete?“ zeptala jsem se a kývla na klavír.

Zavrtěl hlavou a stroze odvětil: „Patřil mé ženě.“ Pak přistoupil k jedné stěně a zmáčkl jedno místo na ní. S cvaknutím se otevřely tajné dveře.

Snad tam nemá nějakou laboratoř a neprovádí nějaké šílené experimenty? Srdce mi divoce bušilo. „Tudy se ale nejde do vinného sklepa, co?“

„Ne. A ani to není obvyklý vchod do sklepa.“ Jeho úsměv zmizel a působil poněkud napjatě, když řekl „po vás“ a pustil mě ke kamennému schodišti.

Bože, do čeho jsem se to jen dala? Nohy mě skoro nechtěly nést, jak jsem byla rozrušená. Naštěstí se dveře za námi nezavřely.

Svítilo tam fialové světlo. Připomínalo mi londýnské podzemí. Že by tam dole měl svůj soukromý kabinet hrůzy? Nebo pěstoval marihuanu? „Jsem zvědavá.“ Lehce se mi chvěl hlas, ale jinak jsem se držela celkem dobře, protože jsem byla stále napjatější.

Dostala jsem se do kamenné chodby. Byli jsme za hradem. Stále tam byla elektřina a svítily tam staromódně působící lampy. Jako bychom opravdu byli v londýnském podzemí.

Nathan šel napřed. Na pravé stěně byly v pětimetrových odstupech dřevěné dveře. Vypadaly bytelně a rozhodně pocházely z pozdější doby než chodba.

„Většina místnosti je ještě prázdná, ale je tu podlahové topení, elektřina a voda. Přeji si rozdílné tématické místnosti, nejméně tři,“ řekl. „A tuto místnost bych chtěl zcela předělat.“ Otevřel čtvrté dveře a stiskl vypínač.

Když se rozsvítilo světlo, zalapala jsem po dechu. To tedy bylo doupě. Řetězy, pouta, lasa. Dokonce tam byl velký černý ondřejský kříž, ke kterému bylo možné přivázat člověka, a další podivné kusy nábytku z masivního dřeva nebo kovu. Spíš to vypadalo jak gymnastické nářadí. V jedné vitríně byly… malé biče? Pane Bože, je to mučírna?

Pak jsem však spatřila postel s fialovými nebesy a vibrátory. Takže sadomaso studio. Toto tedy bylo Nathanovo tajemství: Měl zvláštní sexuální chutě. Proto ta klauzule o mlčení.

Když jsem strávila první šok, rozzuřila jsem se. Ten parchant! Jak se jen mohl odvážit…

„Takže vy jste si mě pozval z Kalifornie, abych vám zařídila sadomaso pokoj?“ Snažila jsem se, aby můj hlas zněl klidně, ale neuniklo mu to, že se chvěje.

„Údajně máte kreativní nápady a vaše firma má dobrou pověst. Chci, aby to tu vypadalo jinak. Ne tak pochmurně. Možná trochu orientálně.“ Stál mezi tím nářadím, s rukama v kapsách a vůbec nevypadal, jako by se cítil trapně, zatímco já bych se studem do země propadla.

„Nu, Mio, co říkáte? Zvládnete to?“

Pak tedy ty pověsti o tom, že navštěvuje jisté podniky, byly pravdivé. Kam jsem se to jen dostala?

„Působíte poněkud pohoršeně,“ řekl do nastálého ticha.

Pomalu jsem se vzpamatovala. „No, očekávala jsem něco jiného.“ Zhluboka jsem se nadechla a snažila se uklidnit. Můj hlas zněl tvrději, než jsem chtěla. Musela jsem ven, na vzduch, jinak bych udělala něco, čeho bych potom litovala.

Rychle jsem se otočila a šla pryč.

Vydal se za mnou. „Počkejte, Mio!“

„Přilákal jste mě sem pod klamnou záminkou!“ Má slova se odrážela od stěn, až mě to vyděsilo. Zatím mě žádná zakázka nevyvedla z míry, ale tady mi chyběla slova. Navíc mě rozčilovalo to, že jsem o tomto tématu nic nevěděla. Měla jsem jenom jednoho přítele a s ním jsem chodila jen několik měsíců. Sex pro mě nebyl důležitý, neměla jsem na něj čas. Vybudovala jsem svou firmu, vrhla se do práce a chodila domů až pozdě v noci.

„To jsem neudělal,“ řekl klidným hlasem. Chytil mě za ruku a přinutil mě, abych se zastavila.

„Co?“ S rozbušeným srdcem jsem se k němu otočila, odhodlaná nadávat, jenže jeho blízkost mi opět vyrazila dech.

„Nic jsem vám nepředstíral, Mio.“

Jak nevinně se uměl dívat! Nebylo divu, že na něj ženy letěly, měl v rukávu tolik triků.

Tak dobrá, měl pravdu. V dopise stálo jen to, že jsem měla přestavět několik místností v hradě. Nezmínil, které. Ten hajzl!

„Proč to chcete změnit?“ zeptala jsem se. „Vypadá to jako nové a tematicky to do sebe zapadá“

„Protože mi připomínáte mou ženu,“ stroze odvětil.

Spatřila jsem v jeho obličeji bolest. Miloval ji.

Sevřelo se mi srdce. Nechtěla jsem ho ranit, ale teď už bylo pozdě. Najednou to byl on, kdo zuřil. Přivřel oči a vrhl na mě pronikavý pohled. „Hnusím se vám?“

Mlčky jsem zavrtěla hlavou.

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Povídka