Původní německé vydání:

SABINA SPIELREIN. Eine fast grausame Liebe zur Wissenschaft

Dörlemann Verlag AG, Zürich

Copyright © 2005 by Sabine Richebächer

České vydání:

Translation © 2011 Michaela Jančaříková

© Portál, s. r. o., Praha 2011

ISBN 978-80-262-0666-8

Autorka děkuje kulturním nadacím UBS a Pro Helvetia, jež podpořily její práci na této knize formou ročního stipendia.

Sabina Spielreinová, výstřižek z rodinné fotografie, pořízené kolem roku 1896

Zuzaně Shonfieldové, Gertrudě Hunzikerové, Martě Eickeové s láskou a vděčností

Úvod

Již od svého otevření v roce 1838 se hotel Savoy Baur en Ville, nacházející se na curyšském Paradeplatzu, řadí k nejvznešenějším stavbám města. V létě 1904 tam zavítala skupinka ruských cestujících z mondénního lázeňského městečka Interlaken, paní Eva Spielreinová, její bratr dr. Lublinski a problémové dítě – osmnáctiletá Sabina. 17. srpna 1904 došlo v hotelu k neobvyklému povyku, protože mladou Rusku popadl hysterický záchvat, doprovázený křikem a řinčením skla. Odmítla zůstat v hotelu a trvala na převozu do ústavu s tím, že potřebuje pomoc.

Na cestě ji doprovázel policejní lékař a její strýc dr. Lublinski. Měla s sebou lékařskou zprávu od dr. Rudolfa Biona, sepsanou horkým perem na hotelovém papíru. Drožka dorazila ve 22.30 ke kantonální curyšské psychiatrické klinice Burghölzli. Dívka tvrdila, že není chorá. Prý se jen rozčílila v hotelu, neboť nemůže vystát lidi ani zvuky. V prapodivné kombinaci se v ní přitom mísily smích a pláč. Trhavě otáčela hlavou, vyplazovala jazyk, škubalo jí v nohách, stěžovala si na příšerné bolesti hlavy.

Po zkrácené přijímací proceduře přivedla ošetřovatelka Sabinu Spielreinovou do jednolůžkového pokoje na ženském oddělení první kategorie. Noc proběhla bez větších komplikací. Sabinu párkrát popadl strach a dožadovala se světla. Jednou měla pocit, jako by měla dvě hlavy. Její tělo jí bylo cizí. Následujícího rána si smích s pláčem opět měřily síly, nerozhodnou hru dokreslovalo škubání hlavou a vyzývavé pohledy. V průběhu dne se však dívka uklidnila.

V Burghölzli nad ní převzal péči zastupující sekundář dr. C. G. Jung. Setkání s pohlednou, vzdělanou a zcestovalou Sabinou Spielreinovou na mladého muže silně zapůsobilo. Jung, znalý spisů Sigmunda Freuda, byl z návštěvy pacientky přímo nadšen. Umožnila mu totiž vyzkoušet novou léčebnou metodu v praxi. Ruska se tak stala studijním předmětem Jungovy psychoanalýzy.

* * *

Že se Sabina ocitla v Burghölzli a neuvízla v nějaké jiné privátní psychiatrické léčebně, bylo jejím velkým štěstím. Těch devět měsíců strávených na klinice obrátilo její život vzhůru nohama a dalo mu nový směr. Pod ochranným křídlem ředitele kliniky Bleulera a jeho doktorů se mohla osvobodit z pout rodinného klanu a překonat vlastní, hluboko zakořeněné obavy do té míry, že si splnila svůj dětský sen a sama se stala lékařkou.

Na druhou stranu pro ni setkání s C. G. Jungem představovalo zároveň velké neštěstí. Jako „předmět Jungova studia“ se mistrovským dílem nestala. Terapeutický vztah nebyl nikdy definitivně ukončen.

* * *

Od konce 20. století se Spielreinová dostává opět do povědomí laické i odborné veřejnosti. Zájem o její život, a čím dál více také o její vědeckou práci, roste. Její osobnost inspiruje filmové tvůrce1 a divadelní režiséry.2 Zásluhu na tom má jeden nález z roku 1977. Právě v tom roce probíhala rekonstrukce ženevského paláce Wilson. Během renovačních prací byl ve sklepě budovy bývalého Psychologického institutu objeven těžký černý kufr. V jeho útrobách se skrýval naprosto unikátní obsah – vedle mnohých osobních spisů majitelky kufru Sabiny Spielreinové se pod víkem našla i korespondence se Sigmundem Freudem a s C. G. Jungem, čítající více než 80 ručně psaných dopisů a pohlednic z let 1908 až 1923. Dále byl objeven deník Spielreinové z let 1909 až 1912.

Onen ženevský nález přidal Spielreinové na atraktivitě. Předtím bylo její jméno zmíněno jen v několika málo spisech Freuda, Junga, Otty Grosse, Sándora Ferencziho, Melanie Kleinové. Tento návrat na jeviště psychoanalýzy však Spielreinovou neukazoval coby průkopnici psychoanalýzy a dětské analýzy. Ani ji nepředstavil jako autorku více než třiceti podnětných publikací, v nichž pojednávala o lecčem, co mnohem později systematicky zpracovali Melanie Kleinová, Donald W. Winnicott a jiní. Centrem pozornosti se stala její úloha v chronique scandaleuse, za kterou byla – dle chuti – činěna odpovědnou, anebo považována za její oběť.

Do dnešního dne byla většina vědeckých prací Spielreinové nově publikována.3 Disertace, novinové články, monografie, deníky a dopisy jsou dostupné v němčině, ve francouzštině a v angličtině. Také vyšel její chorobopis z Burghölzli,4 stejně jako části obsáhlé korespondence rodiny Spielreinovy.5

Na začátku roku 1999 jsem byla požádána o přednášku o Spielreinové, Jungovi a Freudovi.6 Tehdy jsem ani v nejmenším netušila, že stojím na počátku šestiletého dobrodružného bádání po stopách neklidného, pohnutého a vzrušujícího života Sabiny Spielreinové. Života v období převratu, zmítaného ekonomickými a společenskými změnami. Života mezi tradicí a modernou, mezi Východem a Západem, mezi Freudem a Jungem. A později, v utrápeném Sovětském svazu, života mezi Stalinovou mocenskou politikou a vyhlazovacími komandy Adolfa Hitlera.

Poznámky

1Srov. Elisabeth Márton. Ich hiess Sabina Spielrein. Dokumentární film, 90 minut. IDÉ Film Felixson LTD Stockholm, Schweden, Schweiz, Dänemark, Finnland 2002.

2Srov. Christopher Hampton. The Talking Cure. London / New York 2002.

3Srov. Sabina Spielrein. Ausgewählte Schriften. Günter Bose / Erich Brinkmann (vyd.). Berlin 1986; dále Die Destruktion als Ursache des Werdens. Tübingen 1986; dále II. Sämtliche Schriften. Freiburg i. Br. 1987.

4Srov. Bernhard Minder. „Sabina Spielrein. Jungs Patientin am Burghölzli.“ In: Luzifer-Amor. Zeitschrift zur Geschichte der Psychoanalyse, roč. 7, seš. 14, 1994: 55–127.

5Srov. Irene Wackenhut / Anke Willke. Sabina Spielrein. Mißbrauchüberlebende und Psychoanalytikerin. Eine Studie ihres Lebens und Werkes unter besonderer Berücksichtigung ihrer Tagebücher und ihres Briefwechsels. Anhang A: Übersetzung und Edition der bisher unveröffentlichten Schriften (1. Wackenhut), Dissertation aus der Abteilung Geschichte der Medizin der Medizinischen Hochschule Hannover. Hannover 1994. Dizertace obsahuje materiály, které Aldo Carotenuto nezohlednil ve svých publikacích (1982, 1984, 1986). Části těchto materiálů byly mimo jiné uveřejněny v následujících publikacích: Sabina Spielrein. Ausgewählte Schriften. Günther Bose / Erich Brinkmann (vyd.). Berlin 1986; Sabina Spielrein. „Extraits inédits d’un journal. De l’amour, de la mort, de la transformation.“ Aus dem Deutschen von Jeanne Moll. In: Le Bloc-Notes de la Psychoanalyse, no 3, 1983: 147–170; v angličtině: Sabina Spielrein. „Unedited extracts from a diary.“ With a prologue by Jeanne Moll. In: Sabina Spielrein. Forgotten Pioneer of Psychoanalysis. Ed. by Coline Covington / Barbara Wharton. Hove / New York 2003: 15–31; Sabina Spielrein. „Les vents.“ In: Patio I 1983: 84–87; Zvi Lothane. „Tender Love and Transference. Unpublished letters of C. G. Jung and Sabina Spielrein.“ In: International Journal of Psychoanalysis, vol. 80, 1999: 1189–1204. Kvůli zachování jednotnosti je zde citováno z Wackenhut/Willke, dále pod zkratkou WW.

6Sabine Richebächer. „‚Bist mit dem Teufel du und du und willst dich vor der Flamme scheuen?‘ Sabina Spielrein und C. G. Jung: Ein verdrängtes Skandalon der frühen Psychoanalyse.“ In: Thomas Sprecher (vyd.). Das Unbewusste in Zürich. Literatur und Tiefenpsychologie um 1900. Zürich 2000: 147–187.

I

Dětství v Rusku

1

Nikolaj Moškovič Spielrein – Z rolnického synka velkoobchodníkem

Naftul Moškovič Schpilrejn (později psáno Spielrein) přišel na svět 11. ledna 1861 ve Varšavě do rodiny židovského rolníka.7 Příjmení Schpilrejn je odvozeninou židovského výrazu pro fair play: „rejnes špil“. Naftul vyrůstal se svými dvěma bratry a dvěma sestrami ve skromných poměrech a omezujících podmínkách židovské osady v carské říši.

Pod křídly carského dvojitého orla, či lépe řečeno v jeho pařátech, žili příslušníci zhruba stovky nejrůznějších národností. Mezi nimi se nacházela i největší židovská obec tehdejšího světa. První židovští přistěhovalci uprchli do východní Evropy během křižáckých výprav v letech 1096 a 1146/1147. V letech 1348/1349, když Evropu zachvátila černá smrt – morová epidemie –, dosáhlo pronásledování a vyhánění Židů svého vrcholu. Židé se stali obětními beránky, obviňovanými z trávení studní a pramenů, ze znesvěcování hostií a z rituálních vražd. Byli nařčeni ze zabíjení křesťanských dětí během Pesachu: prolitá krev jim měla údajně sloužit pro rituální účely.

Polský král Kazimír III. Veliký však v polském království židovské osídlení podporoval. Polsko-litevský stát se tak stal v průběhu několika staletí útočištěm Židů ze všech koutů Evropy. Pod ochranou polských panovníků si mohli Židé nerušeně žít. Měli právo na vybudování vlastní autonomie, mohli neomezeně obchodovat, studovat, nabývat vlastnictví a po jistou dobu dokonce nosit zbraně. Za takzvaného trojího dělení Polska v letech 1772, 1793 a 1795 byl stát rozdělen mezi tři černé dvojité orly – Prusko, Rakousko-Uhersko a Rusko. Carevně Kateřině II. se podařilo ukořistit největší část rozdělené země. Většina polsko-litevských Židů se tak náhle ocitla pod carskou nadvládou.

Židovští obyvatelé si zprvu uchovávali svou autonomii a měli stejná práva jako ostatní skupiny obyvatelstva. Vyhláškou z 23. prosince 1791 učinila Kateřina II. této velkorysosti přítrž: Židé již nesměli sídlit ve vnitřním Rusku, museli se stěhovat z venkova do měst, a to většinou do určených čtvrtí či ulic. Jejich právo pobytu se ke všemu omezilo na 15 správních okresů – na okupované, kdysi polsko-litevské oblasti, rozprostírající se od Litvy na severu po Oděsu u Černého moře, mezi územím Lodže na západě a územím Mogilevu na východě. Jednalo se všehovšudy o oblast o rozloze 400 tisíc km^2. Těmito ustanoveními vytvořila Kateřina II. základ pro takzvané „Pásmo osídlení“, jež bylo zákonně zakotveno v roce 1804 ve stanovách Židů (čerta osedlosti jevrejev). V platnosti přetrvalo až do Říjnové revoluce.

Kolem roku 1900 žilo 5,2 milionů Židů – téměř polovina evropského židovského obyvatelstva – pod ruskou správou. Většina – 4,9 milionu – pobývala na území Pásma. Mnozí z nich se tísnili v židovských čtvrtích měst a městeček a přitom bojovali o poslední možnosti obživy, které jim zbyly. Východožidovské rodiny – takzvaní Luftmenschen neboli lidé do vzduchu – byly často velmi chudé.8

Naftul Spielrein vynikal inteligencí a jako jediný z rodiny se pyšnil hudebním nadáním. Stejně jako mnoho mužů své generace prošel i on dvěma vzdělávacími fázemi – tradiční a moderní čili sekulární.9 Židovští chlapci navštěvují dle tradice od tří nebo čtyř let židovskou základní školu (cheder). V chederu pročítají hebrejské biblické texty, učí se morálce a cvičí se ve čtyřech způsobech počtů. Starší žáci studují Talmud, Tóru, Rašiho komentáře a Pentateuch. Vyučování v chederu se metodicky opírá o memorování a odříkávání svatých textů. Ukončení školní docházky ve 13 letech a jednom dni má také náboženskou souvislost: tímto dnem chlapec přebírá náboženské povinnosti dospělého člověka. Stává se z něj takzvaný bar micva, tedy „syn přikázání“.

Politika carské říše, nepřející vzdělávání, zasáhla obzvláště příslušníky neruských národností. Režim utiskoval národní kultury etnických menšin. Děti pocházející z těchto menšin nemohly být zpravidla vyučovány v mateřštině. Stejně tak bylo zakázáno publikování knih a časopisů v mateřském jazyce.10 Současně došlo k úpravě kvót – numeru clausu – pro neruské děti, které měly zájem o studium na státních školách či univerzitách. Právě židovské děti postihla tato násilná omezení velkou měrou. Nemožnost studovat a izolovaný způsob života židovských obcí v Pásmu vedly nutně k postupnému úpadku jazykových znalostí. Mnozí obyvatelé ghetta téměř nebo již vůbec nerozuměli místnímu jazyku okolního obyvatelstva. Osvojení si ruštiny, polštiny a jiných cizích jazyků přitom bylo pro mnoho Židů a Židovek prvním krůčkem k novému životu a k nové práci.11

V domě rolníka Schpilrejna se mluvilo jidiš s varšavským přízvukem.12 Syn Naftul se učil cizím řečem rychle a snadno. Vedle hebrejštiny hovořil plynně polsky i rusky, tedy řečí okupační mocnosti. Naftul opustil předčasně školu ve Varšavě a odešel do Německa, pravděpodobně do Berlína, kde navštěvoval vyšší zemědělskou školu. Protože pocházel z chudých poměrů, musel si studium financovat doučováním.

Brzy ovládal němčinu, angličtinu a francouzštinu. Byl zběhlý i v klasických jazycích – řečtině a latině. Během varšavské školní docházky, nejpozději však během studia zemědělství v Berlíně, přišel do kontaktu s haskalou, tj. židovským osvícenstvím. Seznámil se také s moderními západními myšlenkami – jak zlepšit život, s reformou vzdělávání a školství a se socialistickými idejemi.

Haskala vznikla v německém Berlíně, kde došlo pod vlivem Velké francouzské revoluce a hlavní myšlenky francouzských osvícenců o rovnosti všech lidí ke zrušení zvláštních zákonů, jež se týkaly Židů.

V roce 1808 obdrželi všichni obyvatelé Berlína městské občanství a byli uznáni za „domorodce a občany státu“. Tím se z nich stali Berlíňané a Prusové. Tato skutečnost měla dopad na jejich chápání sebe samých ve chvíli, kdy se již nevnímali výlučně jako Židé, nýbrž jako občané státu, v němž žili. Berlín se stal centrem židovského emancipačního hnutí, spojeného se jmény Mosese Mendelssohna a Gottholda Ephraima Lessinga. Výmluvným důkazem tohoto krátkého historického okamžiku, během něhož se tolerance a mír mezi náboženstvími a kulturami jevily jako možné, je Lessingova dramatická báseň Moudrý Nathan (1779). Předlohou hlavního hrdiny se stal Lessingův přítel Mendelssohn.13

Židovští osvícenci – zvláště pak učenci a obchodníci – překračovali hranice všedního života, který byl v té době přísně uspořádán rabíny a náboženskými soudci v souladu s náboženským zákonem. Žádali oddělení náboženského vědění od světského, modernizaci výchovy a vyučování pro obě pohlaví, učení se novým profesím u Židů. Kromě toho se přimlouvali za lepší postavení ženy v obci. Dvanáctiletá děvčata se dočkala obdobného obřadu, jako tomu bylo u chlapců: bat micva. Hledaly se možnosti nového uspořádání bohoslužby.14

Haskala zahrnuje široké spektrum postojů sahajících od umírněných částečných reforem až po snahu o integraci do světské společnosti, kdy se upouští od veškerých tradic. Haskala se postupně dostala do Rakouska a Ruska, přičemž ve Vilně, Varšavě, Oděse a téměř všech větších městech Pásma vznikaly od roku 1850 diskusní kroužky. Docházelo k pokusům o vnitřní obnovu židovství a o zlepšení materiálního stavu zuboženého židovského obyvatelstva. Diskutovalo se o aspektech kulturních a vědeckých reforem, o vyhlídkách asimilace, o vizi socialistického židovství, stejně jako o sionistických alternativách.

Naftul Spielrein se po absolvování studia vrátil do Varšavy coby radikální reformátor a nadšený obdivovatel německé kultury. Naftul, který se specializoval na nauku o hmyzu a napadení rostlin plísní, se živil jako obchodník jedné varšavské firmy, jež obchodovala s hnojivem. Jeho neúnavný, inovativní duch a tvrdá práce mu zanedlouho začaly nést ovoce: během několika let vydělal značné jmění.

Jednoho dne se Naftul seznámil s krásnou, obletovanou Evou Lublinskou. Hned po prvním setkání věděl, že chce tuto a žádnou jinou. Netrápilo ho, že jeho vyvolená nedostane věno.15 Když si namlouval svou budoucí ženu, musel vynaložit veškerou svou – nikoli nepatrnou – neústupnost: třikrát od ní dostal košem. Teprve při čtvrté žádosti o ruku svolila Lublinská ke sňatku s tímto kandidátem, kterého si vyhlédli už její rodiče. Roku 1884 byl pár sezdán.

Obchodník Spielrein se politicky definoval jako Rus. Aby svůj postoj vyjádřil co nejdůrazněji, nechal si v roce 1883 při stěhování z Vašavy do Rostova rusifikovat své rodné jméno a otcovské jméno z Naftul Moškovič na Nikolaj Arkadjevič. Prosperující obchodní město na jihu Ruska poskytlo mladému snaživému obchodníkovi ideální zázemí.

Rostov, vzdálený od Moskvy zhruba 900 kilometrů, se nachází ve stejné nadmořské výšce jako Budapešť. Původ jeho jména se váže k jednomu pevnostnímu městu, jež plnilo funkci strategicky významné, nepřístupné tvrze proti Osmanům. Nechala ho vybudovat carevna Alžběta I. Petrovna a pojmenovala ho po metropolitovi sv. Dimitriji Rostovském. Kateřina Veliká umožnila Arménům a Řekům obývat území na východě od pevnosti v administrativně a technicky nezávislé městské části Nachičevan. Z Rostova, zprvu nevýznamné kozácké osady na Donu, se vyvinulo v 18. století díky přirozenému a mělkému přístavu rušné obchodní město, jež získalo roku 1797 městské právo.

Rostovu se říká brána ke Kavkazu. Komerční význam města spočíval v jeho zeměpisné a skvělé dopravní poloze. Don – na této úrovni mohutný, 200 metrů široký vodní tok – otevíral obchodu cestu k Azovskému a Černému moři, odkud vyplouvaly velké lodě do mezinárodních vod, mnohé až do Anglie. Ve čtyřicátých letech 19. století byla do provozu uvedena první linka pro parní lodě. Také na pozemní cestě – křižovatce různých železničních tratí – se Rostov pyšnil vynikajícími spojeními se severním Kavkazem a Zakavkazskem, s Ukrajinou, Povolžskou oblastí i se Sibiří.

Kolem roku 1900, když belgická společnost Société Anonyme Belge budovala první elektrickou tramvajovou linku mezi Rostovem a sesterským městem Nachičevanem, se město rozvinulo v hospodářské centrum nadregionálního významu. Sídlila v něm velká elektrárna, několik sléváren a továren na celulózu. Dále se tam nacházely továrny na tabák, mlýny a rybárny včetně výroben kaviáru a rybího oleje. Na trhu se objevily tři velké deníky, vzkvétal tiskařský průmysl. Avšak zdaleka nejdůležitějším faktorem, činícím z Rostova jeden z největších ruských přístavů a zároveň nejdůležitější vnitrozemský přístav černomořské oblasti, byl obchod s obilím.16

Obilí se přepravovalo na nákladních člunech s nízkým ponorem po Donu ke taganrožskému kotvišti, kde se následně přeložilo. Obchod s obilím a krmivem představoval pro Spielreina rovněž velmi výnosné odvětví.

* * *

Zakladatel státu Izrael Chaim Weizmann popsal rodné město své pozdější ženy Very Chatzmanové slovy:

„Židovská obec v Rostově početně nevynikala a zažívala stejnou šikanu, která komplikovala život ostatních Židů v Pásmu. Ovšem materiální podmínky byly obecně vzato příznivější, okrsek bohatší, konkurence menší. Pokud se židovská rodina řadila do třídy takzvaných cechovních obchodníků, užívala zvláštních výsad, a tudíž neměla obavy o svou existenci.“17

Od dob Kateřiny II. byli ruští obchodníci sdružováni v ceších, jejichž členové požívali částečně značná privilegia. Velkoobchodníci prvního cechu, jako Nikolaj Spielrein, patřili k městské vyšší vrstvě. Neplatila pro ně židovská nařízení týkající se osídlování, mohli se vykoupit z branné služby a měli právo nabývat majetek. Rovněž politické klima, a tím i předpoklady k založení rodiny, byly v Rostově relativně příznivé. Vera Weizmannová vzpomínala na svá mladá léta:

„Populaci Rostova, tedy přibližně 150 tisíc obyvatel, tvořila směsice Rusů, Řeků, Židů a Arménů. Židovská menšina přitom čítala zhruba desetinu celkového obyvatelstva. Avšak i přes úpravu kvót a mnohá omezení byl Rostov kupodivu ušetřen rychle narůstající vulgární štvanice a antisemitismu vůči Židům, jež dominovaly jiným oblastem Ruska. Ruská a židovská inteligence – lékaři, úředníci a jiní vysoce postavení odborníci – žily vedle sebe víceméně v míru. To by vysvětlovalo, proč jsem v této době svého vývoje neměla ponětí o ‚židovské otázce‘. Navíc jsem v sobě chovala přirozený pocit ruské sounáležitosti. Ten mě nikdy doopravdy neopustil.“18

Nikolaj Spielrein dovážel krmné směsi do východoevropských zemí, obchodoval s hnojivy a vlastnil prodejny ve Varšavě a v Paříži. V Rostově jej považovali za silnou a svéhlavou osobnost s originálními nápady, zainteresovanou ve společenských otázkách. Mimoto si jej cenili jako progresivního a úspěšného obchodníka. Spielrein byl vegetariánem. V zimě chodil bez kabátu, klobouku i rukavic a organismus zoceloval studenou vodou. (V carské říši se vegetariánství spojovalo se společenskou utopií. Lev Nikolajevič Tolstoj později propagoval vegetariánství a oproštěnost od lovu a osobního vlastnictví coby součást náboženství lásky, jež se staví kriticky k civilizaci. Ještě bolševici spojovali vegetariánský způsob života s odporem vůči trestu smrti, branné povinnosti a sovětské jednotné škole.) Spielrein byl zásadový člověk a jako takový nerad upouštěl od osvědčených postupů a jednou učiněných rozhodnutí. Při delších návštěvách Varšavy nocoval pokaždé ve Francouzském hostinci. Nový rok slavil tradičně bez ženy a dětí u svých blízkých ve Varšavě. Po příchodu z práce očekával od manželky, že mu předloží čaj ve stanovený čas. V osobním životě byl těžko snesitelný, chronicky přepracovaný a vznětlivý. Trpěl změnami nálad a nerad si pouštěl lidi k tělu.19

Nikolaj Spielrein a Eva Lublinská žili v partnerském vztahu. Rozdělení rolí a svoboda rozhodování se snoubily se zvyklostmi osvícené měšťanské rodiny. Věda, kultura a práce pro společnost byly hodnotami, na nichž stálo jejich manželské soužití i způsob výchovy jejich dětí. Odlišnosti, týkající se například náboženství, byly pro ně také velmi důležité.

2

Eva Lublinská – Průkopnice ženského vzdělávání v Rusku

Eva Lublinská20 se narodila 15. dubna 1863 do rodiny rabína Mordechaje Lublinského v Jekatěrinoslavi, ve stejnojmenné gubernii na jihovýchodě Pásma.21 Lublinští byli váženou rodinou. Jejich příjmení se zřejmě váže k městu Lublin, tradičnímu centru židovské vzdělanosti. Na dceru rabína své generace dělala Eva Mordechajevna neobvyklou kariéru. Navštěvovala křesťanské gymnázium a jako jedna z prvních žen v carské říši docházela během krátkého liberálního období ruské vysokoškolské politiky na univerzitu.

Evin dědeček se coby jekatěrinoslavský rabín těšil velké úctě. Tento vysoký, přátelský muž charizmatické osobnosti byl opředen legendami a pověstmi o jasnovideckých schopnostech. S klidem prý předpověděl i hodinu své smrti. Vlastně nezemřel – rozloučil se a odešel k Bohu, který ho povolal.

Evin otec miloval lidi. Dveře jeho domu zůstávaly všem otevřeny. Pod jeho střechou přebývali někteří z příbuzných, kterým dával peníze na nutné výdaje spojené se živobytím. Také k cizím lidem se choval velmi štědře. A tak mu nakonec nezbylo na věno pro vlastní dceru, což ho ovšem netrápilo. Spoléhal se na Boha.22

K předkům chasidské rodiny Evy Lublinské patřilo mnoho učenců a léčitelů. Chasidové jsou stoupenci demokratického hnutí, hlásajícího radost ze života, z nichž početnou skupinu tvoří právě chudí Židé. Východiskem chasidské nauky je mystické přemítání o Bohu a jeho přítomnosti, jež společně s novoplatonskou filozofií, magickými představami a prvky lidové víry v démony a čarodějnice tvoří svéráznou kosmologii. „Věřící“ přisuzují každému stvoření dvojí podobu ve všech jeho formách, a to pozemskou a duchovní. Neviditelný duchovní svět je příbytkem mnoha andělů, démonů, duší nenarozených a zemřelých lidí. Tyto bytosti se nám zjevují ve snech, v synagogách, na hřbitovech a osamělých místech. Mají tu vlastnost, že mohou zasahovat do života a jednání člověka. Zkušený jedinec je schopen tento neviditelný svět ovlivnit a dopátrat se božských tajemství a souvislostí – například prostřednictvím slovní, písmenkové či číselné magie.23

Rabín Mordechaj byl temperamentní, veselý a velkorysý muž. Když ve své funkci duchovního někoho obhajoval před obecním soudem, nebál se nahlas vyslovit své názory, které by se v Rusku za jiných okolností netolerovaly.24 Jednou dokonce použil hrubé síly, aby bránil ženu napadenou dvěma mladíky. V mládí to byl vyložený krasavec, miláček žen. Zamiloval se do dcery lékaře, kterou si však nemohl vzít za ženu, medicína byla totiž považována za „křesťanskou vědu“ a lékaři za „nevěřící“. Jeho otec, Evin dědeček, pro něj vybral ženu – „milující, tichou trpitelku“.25

Eva Mordechajevna byla jediným děvčetem ze čtyř dětí, které zůstaly po porodu naživu. Vynikala nadáním, hudebností a rabín na ni nedal dopustit. Na jeho přání se měla věnovat výlučně studiu. Doma a v zemědělství pomáhat nesměla. Rabín Mordechaj poslal dceru do křesťanského gymnázia a trval na následném univerzitním vzdělání, třebaže se tak v obci vystavoval nebezpečí útoků. Byl náležitě hrdý na svou dceru, která úspěšně a se zápalem studovala.26

Eva vystudovala zubní lékařství se specializací na problematiku dásní. Navštěvovala pravděpodobně univerzitu v Petrohradě, kde žili i její příbuzní – mezi nimi operní zpěvačka – a jeden z bratrů, který tam provozoval praxi uznávaného lékaře.27

O překrásnou Evu Lublinskou se ucházelo mnoho mužů. Jeden vážený petrohradský křesťan se zastřelil poté, co ho Lublinská odmítla se slovy, že sňatek s křesťanem by její rodiče přivedl do záhuby.28

Eviny první zásnuby dopadly neslavně. Zamilovala se do svého bratrance, povoláním lékaře. Rozhodně se nejednalo o zbožného člověka. Rabín Mordechaj svému nejmilejšímu dítku přesto vyhověl a zasnoubení požehnal. Avšak ve chvíli, když začalo bratrancovo příbuzenstvo zbrojit proti nevěstě a očerňovat její pověst, došlo k rozchodu. Eva byla příliš hrdá na to, aby se bránila neoprávněným výčitkám svého snoubence. Nechtěla se stát loutkou jeho příbuzných, a proto vztah ukončila. Nějakou dobu se pak soužila láskou a utápěla se v depresích. Když jí byl představen Naftul Spielrein, chovala se zprvu netečně, byť na ni hluboce zapůsobil svou inteligencí, silným charakterem a něžnou starostlivostí o její osobu.29 Mimoto měli mnoho společného: akademické vzdělání, lásku k hudbě, zájem o kulturu a společensko-politické otázky. Nakonec se vzali.

Přestože spolu mluvili i jidiš, oslovovali se ruskými přezdívkami: Maša a Kolja.30 Eva Spielreinová energicky hájila své myšlenky, a to nejen před svým mužem. K jejím slabostem patřila marnotratnost. Každá její nákupní horečka, o které se manžel dozvěděl, vedla ke strašlivé hádce. Peníze byly ostatně častým důvodem manželských sporů. Nikolaj byl spořivý, ve svých osobních potřebách až asketický. Zato Eva, pěstěná žena, si libovala v drahých látkách, krásných šatech, kožiších a bohatě zdobených kloboucích. Rozhodně to nebylo jednoduché soužití.

Roli manželky a matky plnila Eva Spielreinová s horečným úsilím. Dnem i nocí pečovala o svého náročného chotě a o neposedné potomstvo. Starala se o jejich zdraví, rodinnou pohodu, hledala východiska z problémů, připravovala jim malé i velké radosti. Byla ženou sebevědomou, odvážnou, poctivou a právě ona měla hlavní slovo v rodinné politice a tahala za nitky.

Během Sabinina dětství byli Spielreinovi velmi bohatí. Vlastnili několik domů a matka založila pro mladé lidi otevřený dům. Spielreinovi patřili k nejvzdělanějším rodinám Rostova. Všichni členové rodiny hovořili několika cizími jazyky.31

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Úvod

I Dětství v Rusku

1 Nikolaj Moškovič Spielrein – Z rolnického synka velkoobchodníkem

2 Eva Lublinská – Průkopnice ženského vzdělávání v Rusku

3 Velká bohyně, alchymistka, záchvaty strachu – Dětství v jižním Rusku

4 Na Kateřinském gymnáziu v Rostově

II První pobyt ve Švýcarsku 1904–1911

III Mnichov–Vídeň–Rostov–Berlín 1911–1914

IV Druhý pobyt ve Švýcarsku 1914–1923

V Laboratoř Sovětský svaz 1923–1942

Příloha