O ŽENÁCH A O LÁSCE

(UKÁŽKA)

EDITH HOLÁ

NAKLADATELSTVÍ JOTA / 2014

Copyright © Edith Holá, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-610-4

ISBN mobi 978-80-7462-625-8

.

Lidem, kteří sami před sebou neunikají, lidem, kteří nelžou sobě ani druhým a ani svým dětem, lidem, kteří mají odvahu nalézt svůj stín a s humorem ho vytáhnout na světlo.

Děkuji M. Scottu Peckovi za jeho knihu Lidé a lži.

Přála bych ženám, které jsou ochotny odnosit dítě jiné ženě (dle zákoníku je to nyní nově možné alespoň v příbuzenské linii), aby se vše odehrálo za jasných pravidel, aby byly dopředu přesně informovány o všem, co je může potkat, aby se nemusely bát, že budou odsouzeny a že jim bude dítě odebráno. Po pravidlech volají nejen tyto ženy, ale i lékaři.

Snad se mi podařilo v románu nastínit všechny sporné momenty, těžkosti a úskalí surogátního mateřství. Přála bych genetickým matkám, aby nemusely jezdit do Indie, Gruzie, na Ukrajinu, kde surogátní turistika bují. Přála bych dětem ze surogace, aby nežily ve lži, aby poznaly ženu, která jim na devět měsíců poskytla domov, bez ní by totiž nebyly. Bez regulace zákonem a psychologické podpory těchto výjimečných medicínských možností se vše odehrává nejen pod rouškou tmy, ale i za mnoha bolestivých lží.

Přála bych všem dětem, které přicházejí na svět, aby jim nikdo nezatajoval jejich kořeny.

„Je to moc krásný a úžasný pocit dát rodičům miminko, které by jinak nemohlo přijít na svět. Skoro až pohádkový!“

(komentář z internetové diskuze „Je tu někdo, komu porodí dítě náhradní matka?“)

Biologická matka bude ta druhá, ne vy. Nepleťte si to pořád. Vy se zapíšete do kolonky náhradní matka.

Pokaždé se soustředila, aby to nespletla.

Hlas v ní zůstával.

Když to právnička vysvětlovala poprvé, zasáhl ji bleskový útok myšlenek. Nepatřičně dlouho se poté dívala na ženu v černém kalhotovém kostýmku.

Čekala na hrom.

Dnes tatáž žena, tentokrát v bílém topu s černou úzkou sukní, vytiskla smlouvu. Čtyřikrát.

Advokátka ji podala přítomným se slovy: „Prosím, v klidu si to obě přečtěte, pokud se vším souhlasíte, podepište.“ Položila před ně kopie.

„Tohle je definitivní surogátní smlouva, pak k ní budeme jen přikládat dodatky, když se podaří transfer.“

Ženy začaly v tichosti pročítat. Veronika text jen rychle přelétla očima. Už se tím nechtěla zabývat. Podepsala. Pro jistotu ještě znovu zkontrolovala tučné písmo pod řádkem pro podpis. Nespletla se. Náhradní matka (dále jen NM). Drásat se nechtěla, přesto jí zrak zabloudil i níž.

V kolonce pro druhou ženu stálo: biologická matka (dále jen BM).

Souhlasila. Podepsala. Nikdo ji nenutil. Přesto se nemohla zbavit pocitu, že nedělá správnou věc. Snad časem zmizí.

Veronika viděla, že druhá ještě čte. Dívala se na stůl ve tvaru kruhu před nimi. Kruhové tvary měly navozovat bezpečí, důvěru jako lůno matky. Pro kancelář poměrně netypický stůl. Jaké by asi měl barvy, kdyby ho všechny tři mohly právě nyní společně počmárat? Vystřihla by z papíru stejně velké kolo, lepenkou by ho opatrně přilípla na desku stolu a mohly by začít malovat. Koutkem oka zahlédla, jak připojila svůj podpis také Ilona.

Právnička jim kopie ponechala a originály pečlivě uložila do desek. Obešla stůl, podala ruku Iloně Kusé a pronesla naprosto normálně, jako kdyby surogátní smlouvu předkládala klientům denně: „Přeji vám, abyste měla brzy své vytoužené miminko.“

Slova nebyla určena jí, přesto nebo právě proto se jí podlomila kolena. Stihla si uvědomit, že to úřednice úplně nezvládla. Něco v ní zahrálo. Ještě by mohla couvnout. Podpis nepodpis. Proč už jí přeje dítě, když se budou muset sejít ještě kvůli mnoha dodatkům, než se to vůbec narodí? Pokud se narodí.

Advokátka vmžiku natáhla ruku směrem k ní. Veronika měla pocit, že tu její drží delší dobu než ruku paní Kusé a v očích se jí zračí otázky.

„Vám přeji, aby se transfer povedl a abyste těhotenství prožila co nejlépe.“

Na chodbě se obě ženy rozloučily.

„Kdyby něco, tak volejte mediátorovi,“ řekla uskřípnutým hlasem Ilona Kusá.

Pokývala hlavou.

„Na viděnou zítra,“ dodala ještě.

„No jasně. Zase tady. Tak nashle.“ Pousmála se Veronika, rázně se otočila a už chtěla být pryč. Na parkovišti na ni měl čekat jejich mediátor, který slíbil, že ji odveze do Prahy. Měli jen jedno auto a manžel si ho dnes vzal do práce.

Znovu za sebou zaslechla hlas Ilony: „To bude v pohodě. Musíme to zvládnout.“

Veronice běželo hlavou, jestli to „v pohodě“ patří stimulaci, odběru, transferu – slovům, která byla téměř strašidelná. Nenapadla ji žádná kloudná odpověď, tak už jen zamávala a prošla prosklenými dveřmi ven z kliniky. Možná ani jedna netuší, do čeho se společně pouští. Zákon o surogátním mateřství stále neexistoval. Nový občanský zákoník pouze mluví o náhradním mateřství mezi příbuznými a v přímé linii. Jednou větou v jednom paragrafu. Co není zakázáno, se smí. Bude patřit mezi pár desítek žen, které ročně tajně odnosí ve své děloze dítě jiné ženě, a nejsou příbuzné. Písemné dohody, jež právě podepsaly, nejsou doopravdy vymahatelné.

Suchoň ji vyložil na Pavláku. Moc toho v autě nenamluvili. Jezdil s nimi všude, i když dnes nemusel být přítomen. Alespoň se pohodlně svezla zpět do Prahy.

Rozhodla se, že půjde kus pěšky, proplete se malými vedlejšími uličkami a na tramvaj nastoupí až později. Potřebovala si vyčistit hlavu od myšlenek, které stíhaly jedna druhou. Připadala si jako strom, jenž potřebuje prořezat. Chtěla se zbavit uschlých větví, ale i některých zdravých, které přebývaly. Stínily a ona toužila prosvětlit svůj příběh. Jak to vlastně začalo? Nebyla si ale jistá, zda pátrání po počátku přináší úlevu. Všechny duchovní směry přece často říkají, že je důležité jen teď a tady.

Přidávala do kroku. Nejlepší je nic neřešit. Napřemýšlela se nad tím dost. Domluvili se s Davidem, že na třetí dítě již nemají ani síly ani peníze. Ty probdělé noci v prvních dvou letech u obou synů. Ne, to opravdu ne, svítilo v její hlavě výstražné červené světýlko. Ale už tehdy, když se tak domlouvali, se v ní něco vzpouzelo.

Kráčela starou Prahou a zase se jí vybavila Antonia. Jako by ji volala. Přitom uběhlo bezmála patnáct let, co tento film viděla. Když skončil, ještě pár minut po rozsvícení zůstala ohromeně sedět. Všimla si, že není sama. Pár lidí nemohlo stejně jako ona opustit sál. Šla na ten film do kina ještě dvakrát. V posledních měsících se k ní svět ženského společenství okolo Antonie snad přilepil a byl stále s ní. Nebylo dne, kdy by si jednu z těch silných výjimečných, které si plnily svá přání, i když často ne standardní cestou, nevybavila. Zhnusila se nad vzpomínkou, jak je ta příšerná vesnice uzamčená do své morálky odsuzovala. Přitom lidi sami kryli špínu, která se za jejich prahy často děla, ale mlčeli jako obílené hroby. Tiše páchali a v kostele seděli jakoby nic. Jinakost jim byla trnem v oku daleko víc než třeba násilí a znásilňování. Kolik jinakosti v životě už odsoudila sama?

Tramvaj zacinkala, až se lekla. Ocitla se stejně jako tenkrát v bludišti vnitřního světa. Radši na Karláku zabočila do parku. Tolik lidí leželo na trávě. Hbitě si sundala sandály. Takhle krásné babí léto zažila snad jen jednou. Horká tráva se jí omotávala kolem prstů. Překročila větve stromu, které se táhly několik metrů po zemi. Některé se splétaly ze dvou v cop. Došla k nejbližší lavičce. Slétlo se k ní pár holubů. Rozhlédla se, zda není poblíž nějaký policajt, a když žádného neviděla, vytáhla pytlík s pečivem. Ulomila pár kousků a rozmáchla se. Sprška z rohlíku prolétla vzduchem a jí se vybavila Antonia, jak stejným pohybem s rozkoší rozsévá semínka obilí po poli. Veronika si přitáhla nohy k sobě, stáhla si přes ně svou širokou sukni, že nebyla vidět ani chodidla, a zůstala schouleně sedět. Skrze reálné obrazy před sebou se dívala na jeden filmový záběr za druhým, jako kdyby byla v kině ještě dnes. Seděla však na lavičce v parku, ale nebyla v něm. Její zrak procházel skrz stříkající fontánu a duše rozmlouvala s Antonií. Měla v sobě mnoho nevyřešených otázek. V duchu se jí poněkolikáté ptala, jak by řešila neplodnost ženy. Pomohla by takové ženě smířit se s údělem nebo by jí dohodila tu, co pokaždé rodila štěstím bez sebe a která by byla ochotná věnovat jí potomka? Ještě několik dní po filmu pořád slyšela hlas této dámy, jež měla spoustu dětí, protože milovala těhotenství. Sametově temný hlas, na který se nezapomíná. Stejně jako na smích, když zjistila, že je těhotná, a když rodila. Byla to rozšafná figura, která své velké břicho ukazovala světu jako nejcennější dar. Veroniku nejprve šokovalo, jak vůbec někdo může prožívat takové období šťastně. Vždyť všechny její kamarádky vyprávěly, co si protrpěly, a ještě přidaly hrůzy z porodu.

Když sama otěhotněla, zažila opak toho, čím ji ženy vždycky strašily. Kamarádky si o ní myslí, že je blázen, ale ona by mohla být těhotná pořád. Zasmála se, až se pár lidí okolo fontány ohlédlo. Omluvně pokrčila rameny a tvář se jí zkrabatila jakoby dětskými rozpaky. Jenže co s dalšími dětmi? David má pravdu, nezvládli by je.

Kolik týdnů už se tímhle vším zabývala?

Rozhlédla se po zaplněných lavičkách. Muž hned vedle listoval časopisem. Tenhle titul to v ní tenkrát všechno odstartoval. Prošel ho téměř celý, aby se pak zase vrátil k rozhovoru na začátku. Už dávno to s časopisy vzdala. Když zjistila, že pokaždé jenom listuje a pak je rovnou vyhodí, protože v nich není nic, co by ji zaujalo. Jak byla naivní, když si myslívala, že nemůže bez novin, časopisů a zpráv žít. Četla všechno. Byla to ranní lahůdka k snídani nebo rychlá informační svačina cestou do práce. Pak přišla opoziční smlouva a Veronika přestala sledovat zprávy úplně. Mrak, který se usadil na obloze, tam pro ni zůstal. Viděla ho všude. Z mraku se stala mračna. Začalo se psát pro průměrného čtenáře. Odpověď na čtenářskou poptávku. Nebo nabídka, která ji zvýší. Čert ví. Přestala číst noviny. Posléze došlo i na magazíny. Ani rozhovory nepřinášely nic inspirativního. Stále tytéž celebrity. Zjistila, že slunce svítí a krávy se pasou i navzdory všem zprávám o katastrofách, a vrátila se ke knihám. Ulevilo se jí. Proust by měl radost.

Časem přišla na to, že se na svět dívá přes špinavé okenní tabulky. Vydrhla je, ale stačilo pár minut televizních zpráv a byly zase od cákanců, prachu, výkalů much a holubů a balkonové dveře u země pochcal nevykastrovaný kocour. Večer přestala sedat k televizi. Když si po roce pustila zprávy, zjistila, že se řeší to, co před rokem. Byla to rozvleklá telenovela a ty tedy nikdy nemusela. Deset minut televizních zpráv stačilo na celý následující rok. Jednou by mohla napsat článek o tom, jaké to je žít v hlavním městě, pustit si zprávy jednou za rok a zjistit, že se nic nikam neposunulo, že v politickém prostoru se nic pozitivního a podstatného neudálo. Smutné, ušklíbla se. Zakotvila u zpravodajství v rádiu. Neviděla vyzubené moderátory, krvelačné dvouminutové příběhy, dozvěděla se za šest minut víc než za půlhodiny v televizi. Přehledně a věcně.

Jenže titulek magazínu za výlohou trafiky s textem Pronájem dělohy za 350 tisíc jí vzal dech. Nejdřív zhnuseně došla domů a vybalila nákup.

„Davide, něco jsem zapomněla, budu za pět minut zpátky,“ vyběhla ven a časopis si koupila.

Muž na vedlejší lavičce zavřel magazín, vstal a cestou z parku ho vyhodil do koše. Jak dlouho mu vydrží potřeba si je kupovat?

Večer si přečetla tematické číslo o surogaci. Připadalo jí, že takové peníze za odnošení dítěte jsou docela dobrý výdělek. Hodily by se, to byla poslední myšlenka, s níž usínala. Unáhlený úsudek na základě článku v magazínu jí druhý den rozmetaly diskuze na netu a odborné články.

Nejdřív si našla inzeráty, aby zjistila, jaké typy žen odnosí dítě jiné. Zjistila, že jsou mezi nimi převážně ty, které už děti mají. Překvapilo ji, že mnohé jsou křesťanského vyznání. Logicky soudila, že církev bude proti. Křesťanky udávaly, že chtějí pomoct a dát dar života. Bylo to velmi zvláštní zjištění. Myslela si, že to dělají pro peníze. V jedné diskuzi se na několika stránkách sice objevily informace o tom, kolik za to ženy dostanou, ale nikdo z nich to nebral jako hlavní faktor k rozhodnutí pro surogaci. Suma od tři sta tisíc do půl milionu připadala některým rejpalům veliká, ale poté, co zakladatelka diskuze rozepsala sumu na měsíce, vyšla částka, která pokryla běžnou výplatu. Připsala ještě komentář: Každé dítě matce vezme kus zdraví, takže je částka odpovídající průměrné měsíční mzdě naprosto adekvátní. Krom toho náhradní matka nosí dítě někomu s naprosto odlišnými genetickými informacemi. NM dává všanc své zdraví, na 9M své tělo vystavuje větší fyzické i psychické zátěži, zříká se pohodlí, různých aktivit se svou rodinou atd. To není vydělávání na lidském neštěstí, ale fér obchod. Lidi, co po dítěti touží, určitě peněz nelitují.

V diskuzi narazila na hádku s Terezou05. Ženy ji napadly, že to dělá jen pro prachy, že je zlatokopka. Nakonec ji o pár stránek dál odhalily i pod novým nickem Plyšáček a vyštípaly ji. Tehdy přemýšlela, jestli tím neomlouvají své špatné svědomí a tu, která mluvila o penězích, jako by se nechumelilo, proto odmítly mít mezi sebou. Ale nezdálo se jí, že by v anonymní diskuzi vyhřezlo něco takového. Diskutérky se jí zdály klidné. Řešily spíš proces, jak najít NM, co říkat biopáru…

Proč to vlastně budu dělat já?

Najednou si nebyla tak jistá, jestli je to i její názor, že třetí dítě už nechce. Co když je to vše podmíněno i tím, že jí David s dětmi nepomáhal? V noci k nim vstávala vždy jen ona. Když byly nemocné, byla v podstatě bezmocná. Jako kdyby byla sama. Ba co víc. Možná by často fungovala lépe, kdyby ji nepovažoval za hysterickou matku, co vidí v každém nachlazení vážnou nemoc. Zrovna ona, která odjížděla na pohotovost, když už nebylo zbytí. Všechny kamarádky svorně potvrdily, že tam měli být dávno. Jenže ona věřila jemu, nechala se přesvědčit, že přehání a že malému nic není. Nedej bože, když onemocněla sama. Nikdy se mu nehodilo přijít z práce dřív, aby si mohla aspoň na chvíli lehnout, a to ani při zápalu plic. Špatně si nemoc načasovala, řekl, volno si vzít nemůže. Chůva byla jen pro paničky. „Děvče, co bys chtěla,“ řekla jí jedna starší kolegyně, když jí to vyprávěla. „Můj manžel jednou přišel z práce a já ležela v horečkách. Děti se batolily kolem. Poprosila jsem ho, aby mi uvařil čaj, že se nemůžu ani zvednout. A on mi řekl, že mi ho určitě uvaří, ale až přijde z tenisu.“ Zasmály se tomu. Komu by se chtělo mít další dítě? Třetí ne, ale těhotenství? A ještě by pomohla bezdětnému páru…

Bolestivě si uvědomila svou touhu. Ona by třetí dítě chtěla. Ne však s manželem. Stala se z ní žena, která se rozhoduje sama, pomoc od něj neočekává, všechno zvládne. Proto se rozhodla, že si třetí těhotenství dopřeje. Navzdory všemu.

Představila si, jak zase kráčí s plným břichem jako bohyně plodnosti. Nebude ji nic trápit, nic se jí nebude dotýkat, bude teď a tady, bude se svým miminkem, za ruce své dva syny…, estrogenová melodie ji zalila…, opájela se představou plného břicha…

K fontáně přišly dvě maminky se sportovními kočárky. Děti otočily směrem ke stříkající vodě a drncaly, aby je uspaly. Pozorovala, jak se oběma dětem díky vodotrysku rozzářila očka. Horké babí léto bylo letos k nakousnutí. Kéž by vydrželo a podzim nikdy nepřišel. Ticho vedra a monotónní pleskání vody, co bezpečně navodí pocit, že vše se odehraje až zítra, myšlenky jsou ty tam, mizí já. Vše kolem se rozostřuje a vodní melodie po pár minutách zatlačí víčka. Blonďaté dítě se snažilo vydržet vzhůru, snad aby vidělo ještě vlnky před sebou, ale vodní šum a popotahování kočárkem sem a tam bylo nemilosrdné. Ještě druhé oko a pak už se poddalo tryskající symfonii, která se stala jím. Silou vůle odtrhla od průzračného vodotrysku i svůj zrak. Měla dřív na kluky stejné taktiky. Nebo pořád dokola zpívala jednu a tu samou ukolébavku, ale to jen tehdy, když našla uličku, kde nikdo nechodil. Dětské pohroužení do sebe už nevyrušily ani kostelní hodiny, které odbíjely jedenáctou. Stejný čas jako před mnoha měsíci, když od rána pročítala vše o náhradních matkách a ještě si pletla, kdo je kdo, protože do té doby si myslela, že biologická matka je pouze ta, co odrodí, a náhradní ta, která dítě adoptuje nebo si ho vezme do pěstounské péče. Byla z toho tak zmatená, že si musela dát přestávku. Měla ještě hodinu a půl, než bude muset vyrazit pro syna do školky. Do hrnečku si nasypala žitnou kávu, zalila ji vodou a sledovala, jak se vytváří jemná pěna. Měla ráda tenhle rituál, i když tahle káva celé rodině smrděla. Jí připadala lahodná. Vždy ukonejšila myšlenky. Měla díky ní další sílu na čtení.

Začala dohledávat i odborné články. Spojení pronájem dělohy se jí hnusilo. Něco ji nutilo klikat na další a další texty a oči hltavě přelétávaly řádky. Byl v tom just? Moc si přála holčičku, s níž by si mohla po žensku užívat a kterou by jednou mohla doprovázet zase jejím těhotenstvím. Nechala se zanést čím dál hlouběji do sítí svých skrytých tužeb. Proklikávala se dalšími odkazy. Dostala se až na diskuzi Kdo si zkusil být surogátní matkou? Přečetla si pár komentářů a byla šokovaná. Žádné odsuzování. Nely psala, že smeká klobouk dolů před tím, co náhradní matky dělají pro ženské, které nemůžou porodit vlastní mimčo. Chvílemi to až vyznívalo, jako kdyby byla morální povinnost pomáhat tímto způsobem neplodným párům.

Když se z diskuze dozvěděla, že v jesenickém Centru asistované reprodukce vedou seznam náhradních matek, váhala už jen pár hodin. Ještě v noci se e-mailem přihlásila. Dnes je tomu víc než půl roku.

Za čtrnáct dní ji kontaktoval mediátor. Takovou rychlost nečekala. Za jeho přítomnosti se hned druhý den sešla s párem, který si přál dítě. Manželé vypadali dobře. Sice si ji prohlíželi jako kobylu, ale to bylo pochopitelné. Chtějí mít zdravou nositelku, aby se jejich dítě vyvíjelo dobře. Paní prodělala snad osm potratů. Veronika si to neuměla ani představit. Když to ta žena vyslovovala, znělo to, jako by říkala zcela běžnou věc. Aspoň Veronice to tak připadalo, ale kdo ví, co přitom pokaždé prožila. Otřásla se. I v tom teple si vytáhla z tašky svetřík a oblékla se. Zip vytáhla až úplně ke krku.

Kdyby jí někdo před rokem řekl, že bude mít v kabele smlouvu o pronájmu vlastní dělohy, připadalo by jí to jako naprostá pošetilost. Bude živým inkubátorem! Znovu si dopřeje ty krásné měsíce s těhotenskými hormony a pomůže tím neplodné ženě. Rozhodla jsem se dobře. Těhotenství si užiju, šestinedělí přežiju… Peníze se nám budou taky hodit. Chceme se přestěhovat do většího. Dvacet si vezmu pro sebe a půjdu na plastiku, abych neměla po třetím vytahané břicho. Už teď po Vojtovi je hrozné. Klukům uděláme krásné pokojíčky. Jáchym chce závoďácký a Vojta fotbalový. Proboha – jak se zastavuje neustále stejný tok myšlení? Vstala a utíkala k zastávce. Naskočila do tramvaje.

Za dvacet minut dorazila domů. Uvařila si oblíbené obilné kafe. Nalila ho do mističky a teprve, když hledala ouško, zjistila, co provedla. Přelila ho do šálku a nabrala cukr. Na lžičce se utvořilo třtinové bláto. Jak to vysvětlí synům, až jí poroste břicho? A jak to řekne Davidovi? Na počátku to bylo rozhodnutí pouze dvou žen, dnes stvrzené podpisy. Manželův bude potřeba až po porodu. Musí podepsat, že se dítěte zříká. Do porodopisu uvede toho druhého muže, a tak bude podle rodného listu otcem on. Bude to vypadat, jako že ho zplodila s ním. Dopila kafe a radši vyšla pro Vojtu do školky dřív. Jáchymka spolu vyzvednou z družiny. Večer to řekne Davidovi.

„Bez předchozí právnické úpravy vztahu mezi genetickou matkou a vámi jakožto náhradní matkou, by v CARu nezahájili léčbu,“ vysvětlil jí Suchoň po telefonu poté, co již Ilona Kusá prošla na klinice etickou komisí a bylo potvrzeno, že surogace je její poslední šance na vlastní dítě.

Domluvil jim termín a za dva dny už obě seděly v advokátní kanceláři, která sídlila přímo v areálu jesenické kliniky. Bylo to celé absurdní, dohoda vlastně stála jen na vzájemné důvěře, protože právní váhu neměl prakticky žádný z uzavíraných dokumentů, ale lékaři a matky tak měli aspoň něco v ruce. Kdyby ale náhradní matka nakonec řekla, že si dítě nechá, neměli by genetičtí rodiče podle zákona naději. Matkou je ta, která porodila. Nic takového se však nechystala udělat. Krom toho podobné úvahy patřily vzdálené budoucnosti. Obě nyní čekalo mnoho vyšetření, sladění menstruace, stimulace vaječníků té druhé ženy, stimulace její sliznice, odběr a transfer, devět měsíců…

Kolik faktorů ještě může sehrát osudovou roli? Mraky.

Měla dojem, že ještě než se stačí pořádně nadechnout, je vše připraveno. Etická komise surogaci schválila dřív, než vůbec stihla držet druhé ženě palce, jak slíbila. Po pravdě si na to v ten den dopoledne ani nevzpomněla. Za čtrnáct dní už měli definitivní surogátní smlouvu podepsanou. Čekala nějaké znamení, že to nemá dělat, ale nepřišlo.

Po podepsání smlouvy se jich obou ujal doktor Růžička, kterého znala z vyšetření, zda vůbec může umělé oplodnění podstoupit a jestli je její děloha vhodná pro odnošení cizího dítěte. Šarmantní padesátník, kterého by tipovala spíš na šarlatána než na odborného lékaře. I jeho řeč byla často na pomezí. Někdy nevěděla, jestli je to ještě legrácka nebo už mluví zcela vážně. Vyzařovalo z něj charisma, kterému rychle podlehla, uvěřila by všemu, každou jeho radu by si vzala k srdci. Profesionalitu a vysokou inteligenci doprovázela dobrácká tvář se zvláštně rozčepýřenými vlasy na temeni. Byl statný, mluvil pomalu a do tohoto prostředí, kde o čemkoli přirozeném nemohla být ani řeč, se velice hodil. Jeho úsměvy a schopnost povídat si zlidšťovaly situaci a musely jeho pacientkám pomáhat. Aspoň tak se to Veronice jevilo. Dokonale ji to uvolnilo. Nemusela se cítit špatně, nezákonně a pocity viny z ní spadly, jen ho viděla. Rozhovory s lékařem pro ni byly i něčím, co dosud nezažila, takže si často připadala jako v kavárně. Všechny běžné testy dopadly dobře. I po dvou dětech byla zdravá. „Vy jste nadžena,“ komentoval to bodře.

Dnes se u něj poprvé sešly obě, aby se pokusily dát dohromady den, kdy je navštíví Matka příroda, jak tomu vždycky říkala. Vyhýbala se totiž slovům, co kamarádky v dospívání a dospělosti používaly.

„Kdybychom žily před Kristem, tak bychom slaďovat menstruaci ani nemusely,“ jen tak nadhodila, aby řeč nestála.

„Jak to myslíte?“ vyvalil oči Růžička a ty jeho střapaté nazrzlé vlásky dodaly okamžiku dojem veselí.

„Tenkrát ženy žily víc pospolu, takže menstruovaly ve stejné dny.“

Propaloval ji malýma pichlavýma očkama. Pak se rozřechtal: „Považoval jsem to za legendu.“

Druhá žena se tvářila skepticky. Byl to jen mžik, ale Veronice se zdálo, že na chvilenku pozvedla oči v sloup.

„Četla jsem o tom v článku jedné novinářky, která sepsala na základě studia nejrůznějších pramenů o starozákonních ženách celý román.“ Potřásla hlavou, jako by mu chtěla naznačit, že mezery ve vzdělání má on. „Když je navštívila Matka příroda, odcházely do červeného stanu a v něm o sebe pečovaly, vyprávěly si příběhy…, a tak si vlastně předávaly moudrost,“ zakončila řeč a mírně rozhodila rukama.

„Milé dámy, to bylo ale v době, kdy muž scházel z hor, kde pásl ovce, tak jednou za měsíc. Přišel, všechny ho oslavovaly a nejméně tři z nich byly jeho.“

„Mně by to nevadilo. S dětmi mi manžel stejně nepomůže. Takže by mi v podstatě bylo jedno, kdyby z hor přišel jednou za měsíc a já bych ho aspoň mohla oslavit, jak říkáte,“ ušklíbla se.

„Nepřehánějte,“ burácivě se rozchechtal.

Asi si představil, jak sám schází z hor a je obletován hromadou žen, napadlo ji. Její tvář se smála i se semknutými rty. Takový smích s trochou ironie.

„Prosím, mohli bychom se vrátit k sladění naší menstruace, pane doktore,“ řekla nervózně ta druhá. „Potřebuji být v práci v deset.“

„Vás tohle ženské téma nebaví?“ Laškovně zvedl obočí Růžička.

„Už od dospívání bych byla radši, kdyby menses vůbec nebyla. Od prvního potratu ji nenávidím. Z tolika slov o ní jsem docela rozpačitá,“ řekla popuzeně. „Myslela jsem si, že to bude hned za námi, přistoupíme k případné podpůrné léčbě, ale my jsme se dostali až k židovským kořenům,“ vytáhla labutí krk ještě výš a hlas jí ztěžkl maskovanou hořkostí.

„Červený stan vám nepostavím,“ koutek úst mu pobaveně cukl, ale pak rychle přepnul a zvážněl.

„Takže, dámy, potřebuji vědět o vaší menstruaci všechno,“ odentroval si na nový řádek a začal něco ťukat do počítače.

„Paní Kusá, ve vašem záznamu mám, že menstruujete od dvanácti let. Měla jste někdy problémy?“

„Téměř pokaždé, až dodnes. V dospívání jsem musela občas i na nějaké injekce proti bolesti.“

„Po kolika dnech máte cyklus?“

„Odjakživa nepravidelný a prodlužuje se. Někdy trvá i víc než čtyřicet pět dní.“

Veronice bylo trapné všechno tohle poslouchat, ale rozhodly se, že u toho budou společně. Začalo jí docházet, že se poznají skutečně do hloubky. Budou o sobě vědět i to, co nevědí ani nejbližší. Bylo jí jasné, že druhá žena bere měsíčky jako něco otravného, co jí neumožňuje být dostatečně dobrá a výkonná. Kdo ví, co jí řekla její máma, když to poprvé dostala. Vzápětí si uvědomila, že v období, kdy už toužila po miminku, ji krev pokaždé také rozlítostnila a naštvala. Natož kdyby zažila tolik potratů…

„Paní Hánová, teď je řada na vás,“ vytrhl ji z myšlenek doktor.

„Taky ji mám od dvanácti. Byla jsem první ve třídě. Moje máma byla taková…, taková zvláštní žena, pozvala svou kamarádku a oslavily jsme to tancem a napečenými dobrotami.“

Díval se na ni zase tím svým typickým propichujícím pohledem. „Vaši maminku museli mít soudruzi rádi, ale předpokládám, že jste menstruovala v pohodě.“

„Až na úplné začátky ano. Pravidelně přicházejí dodnes po dvaceti osmi až dvaceti devíti dnech.“

„U vás si ještě musím zapsat, za jak dlouho jste menstruovala po porodu.“

„Po prvním až po šesti měsících a po druhém hned od třetího měsíce, přestože i druhý syn byl plně kojený.“

„Tak tedy, musíme začátek cyklu sladit na stejný den. Takže se nejspíš budeme držet termínu paní Hánové, protože má menstruaci pravidelnou. Poslední byla kdy?“ Zadíval se na ni.

„Před čtrnácti dny. Dvacátého osmého,“ odpověděla Veronika.

„A u vás?“

Ilona sáhla pro diář a po chvilce listování sdělila, že poslední byla před třemi týdny.“

„To zní nadějně.“ Začal na stolním kalendáři počítat, kdy nastane ten den, v němž by mohla Matka příroda navštívit obě. „Takže máme čtrnáct dní. Paní Kusá, pokud to nedostanete do deseti dnů, tak byste jedenáctý dorazila a já bych vám píchl vyvolávačku.“ Pak rozhodil rukama a na tváři se mu zase objevil šibalský úsměv. „Ale třeba se sladíte hned napoprvé, jak tomu tady paní Veronika věří. Stačí být na sebe napojené,“ mrkl na ni.

Tak ať si oba myslí, že jsem bláznivá, řekla si Veronika sama pro sebe.

„Paní Kusá, vás tedy objednávám za jedenáct dnů,“ podal jí kartičku s termínem.

„Kdybyste to náhodou dostala dřív, tak mi ihned zavoláte. Vše by se muselo posunout o měsíc. Pokud se vše podaří, jak chceme, a já tomu věřím, tak hned druhý den cyklu začneme s léčbou. Ilonko, u vás začneme se stimulací vaječníků a pak odebereme některé z folikulů k oplodnění. A u vás, Veroniko, zase podpoříme růst sliznice, aby embryo, které už bude tak tři až pět dní staré, přišlo do vhodného těhotenského prostředí. Do takové peřinky. O tom se ale pobavíme až příště, protože kratší kultivace je hrazena pojišťovnou, prodloužená se bohužel platí. Na shledanou, dámy.“

Zapomněla, že si mobil nastavila na tichý režim. Na displeji objevila šest nepřijatých hovorů. Všechny od Suchoně.

„Davide? Jenom odnesu Monice dvě vajíčka. Psala, že nemůže dodělat buchtu.“

„OK. Jdu přečíst klukům pohádku.“

Vyběhla ven a hned vytočila Suchoně. Cítila v kostech, že se něco stalo.

„Dobrý večer, nemohl jsem se vám celý den dovolat. Mám pro vás smutnou zprávu.“

„Ježíš, co se stalo?“

„Stimulace se nezdařila a paní Kusá skončila hospitalizovaná v CARu.“

„Je to vážné?“

„Teď už ne. Je stabilizovaná. Naštěstí jela při prvních příznacích hyperstimulačního syndromu hned do nemocnice.“

„Bože. Můžu ji navštívit?“ vypadla z ní automaticky účastná nabídka.

„Mám vám vyřídit, že si nemáte dělat starosti. Nejspíš ji zítra odpoledne pustí. Víc o další léčbě vám řekne doktor Růžička.“

Do prdele, a to se nám sladění podařilo hned napoprvé. Bože, ta ženská má smůlu, pomyslela si, když otevírala domovní dveře.

„Kluci čekají na ukolébavku. Co Monika?“

„Monika? Jaká?“ Včas se však zarazila. „Jo, vzala si vajíčka, prohodily jsme pár vět a šla dodělat buchtu.“

Rychle odběhla k dětem, aby manžel nezačal pátrat, proč má tak nejistý hlas. Dost neklidně zpívala ukolébavku a pak zmizela jako pára nad hrncem. Kluci naštěstí neprotestovali a Vojta vypadal, že už ani nevnímá, že odchází.

Vygooglila si hyperstimulační syndrom. Většinou hrozil až po odběru folikulů. Při hormonální stimulaci to mohlo postihnout jednu ženu z deseti. Při nerozpoznání hrozila trombóza nebo embolie.

Proboha, co nás ještě čeká? Informace z internetu jí připravily velmi neklidnou noc.

Tři měsíce si mělo Ilonino tělo odpočinout, než začnou s novou hormonální stimulací. Tři darované měsíce, pomyslela si. Jenže namísto klidu, vedla neustálé polemiky s Bohem. Znovu sledovala všechna znamení. Překrucovala a přemílala pochyby, které se rojily. Má vůbec mít ta žena dítě, když se jí to stále nedaří? Chceš vůbec mě jako mezičlánek? Já vím, že dítě se má plodit do manželství. Cožpak tak nečiním? Předám ho manželům. Kdo dal medicíně takové možnosti? Ty, Bože, nebo ten druhý? Neuměla odpovědět a v tak jednoduchou dualitu se jí moc nechtělo věřit. Necítila tíseň ani žádné pocity viny. Věda umožnila pomáhat neplodným. Co když s nimi Bůh právě takto projevuje soucit? Věřila, že pokud žádná duše k Iloně nechce, nepřijde ani díky jejímu tělu. Poslední myšlenka okamžitě malovala mnoho černých obrazů. Co když se narodí dítě postižené? Vezme si ho Ilona? Bude jí vyčítat, že v těhotenství něco zanedbala? Co když…? Takový strach znala z obou těhotenství. Bála se, že u dítěte náhle zjistí nějakou vadu neslučitelnou se životem a oni se budou muset rozhodnout pro potrat. Šla by? Děsila se, že v krvi objeví dispozice k Downovu syndromu. Šla by? U druhého syna odmítla vyšetření vzorku plodové vody. Nebyl žádný indikátor, že je něco v nepořádku. Jen věk už byl vstupenkou k tomuto úkonu. „V žádném případě,“ řekla tenkrát a měla pocit, že pro miminko něco vybojovala. Děkovala Bohu, vesmíru, svému dítěti, že krev nic podezřelého neukázala. Co když se to ale u třetího stane? Co když v břiše umře, jako se to stalo Jarmile těsně před porodem? Ježííš, vyděsila sama sebe. Bože, to se zase dostala do smyčky a sama si ji utáhla.

Table of Contents

Až spadne poslední hvězda, konečně vysloví své přání