Copyright © 2008 by Nora Roberts

Translation © Kateřina Orlová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE PAGAN STONE

přeložila Kateřina Orlová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-481-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-482-3 (mobi)

Starým přátelům

Nejsou-li žádné vize, lid pustne.

– Přísloví 29,18

Slibuji vám jen krev, dřinu, slzy a pot.

– Winston Churchill

Prolog

Mazatlán, Mexiko

Duben 2001

Gage Turner se procházel po pláži a slunce čmáralo perleťově růžové pruhy na oblohu, jež přecházela v modrou, přemodrou vodu, která se válela v nekonečných vlnkách po bílém písku. Přes rameno měl na svázaných tkaničkách pověšené staré rozedrané najky. Lemy džínů byly odrbané a džíny samotné už dávno na zatěžovaných místech vybělené. Tropický vánek mu cuchal vlasy, které neviděly nůžky už nejméně tři měsíce.

Připadalo mu, že v té chvíli nevypadal o moc udržovaněji než hrstka plážových povalečů pochrupujících na teplém písku. Když se k němu štěstí obracelo zády, sám jednou či dvakrát na pláži přespal, a tak věděl, že zanedlouho přijde člověk, který všechny odežene dřív, než se platící turisté probudí a v hotelech se začne podávat první ranní káva.

V té chvíli mu však byl osud příznivě nakloněný, i když by se potřeboval osprchovat a oholit. Velmi nakloněný. S noční výhrou v kapse uvažoval o tom, že by si pokoj s výhledem na oceán vyměnil za apartmán.

Popadni příležitost za pačesy, přemítal, protože už zítra můžeš být zase na suchu.

Čas se již krátil; sypal se jako ten bílý, sluncem líbaný písek, který držel v pěsti. Za necelé tři měsíce bude mít čtyřiadvacáté narozeniny a sny se mu znovu vkrádají do hlavy. Krev a smrt, oheň a šílenství. Mohlo by se zdát, že tohle všechno a Hawkins Hollow je od tohoto vlahého tropického svítání vzdálené celé světy.

Jenomže to v něm žije.

Odemkl široké skleněné dveře od pokoje, vešel dovnitř a odhodil boty. Rozsvítil světla, zatáhl závěsy, vytáhl vyhrané peníze z kapsy a ledabyle je pohodil. Při současném kurzu má takových šest tisíc amerických dolarů. To nebyla špatná noc, vůbec nebyla špatná. V koupelně odejmul dno plechovky od holicího krému a bankovky strčil do duté trubice.

Co je jeho, to si chrání. Naučil se to v dětství, schovávat si malé poklady, aby je otec nenašel a v opileckém rozmaru nezničil. Gage se sice vykašlal na vysokoškolské vzdělání, ale má za to, že se za svého nepříliš povedeného čtyřiadvacetiletého života naučil i tak dost.

Z Hawkins Hollow zmizel to léto, co dokončil střední školu. Sbalil si svých pět švestek, ukázal svému rodnému městu vztyčený palec a dal mu vale.

Utekl, vzpomínal Gage, když se svlékal a šel do sprchy. Práce měl dost – byl mladý, silný, zdravý a nenáročný. Naučil se spoustu věcí, když kopal příkopy, tahal stavební dříví, a zejména během měsíců, kdy dřel na pobřežních vrtech. V kartách si vydělal víc než rukama.

A hráč nepotřebuje domov. Vše, co potřebuje, je hra.

Vstoupil do sprchy, pustil si horkou vodu. Stékala přes opálenou kůži, vypracované svaly, hustými černými vlasy čekajícími na zástřih. Napadlo jej, že by si objednal kávu a něco k jídlu, ale pak se rozhodl, že se nejdřív raději pár hodin prospí. Podle Gagea to je další výhoda jeho profese. Pracuje, kdy se mu zachce, jí, když má hlad, spí, když je unavený. Stanovil si svoje vlastní pravidla a porušoval je, kdykoli se mu to hodilo.

Nikdo nad ním nemá moc.

Což není pravda, připustil Gage a zkoumavě si prohlížel bílou jizvu na zápěstí. Není to vůbec pravda. Jeho přátelé, jeho opravdoví přátelé, nad ním měli vždycky svou moc. Neměl opravdovějších přátel než Caleba Hawkinse a Foxe O’Della.

Pokrevní bratry.

Narodili se v týž den, tentýž rok, dokonce v tutéž – pokud to vůbec může někdo říct – chvíli. Nevzpomíná si na jediný moment, kdy ti tři nebyli… jedním celkem, aby tak řekl. Hoch ze střední vrstvy, děcko hipíků a syn notorického opilce. Vlastně by ani neměli mít nic společného, dumal Gage a úsměv mu zvlnil rty, obměkčil zelené oči. Byli však rodinou, byli bratry dlouho předtím, než je Cal řízl na zápěstí skautským nožem, aby obřadně stvrdili svůj pakt.

A tím se všechno změnilo. Skutečně změnilo? tázal se Gage. Neuvolnilo se jen to, což už tu dávno bylo a jenom vyčkávalo?

Živě si všechno pamatuje, každičký okamžik, každý detail. Začalo to jako dobrodružství – tři kluci se vydají v noc svých desátých narozenin na výlet do lesa. Vybaveni hanbatými časopisy, pivem a kuřivem – to byl jeho příspěvek –, nezdravými potravinami a kolou od Foxe a piknikovým košem sendvičů a limonády, který sbalila Calova matka. Ne že by je Frannie Hawkinsová vybavila na piknik, kdyby věděla, že její syn plánuje nocovat u Pohanského kamene v Hawkinsových lesích.

Než se ráno z trampu vrátili, vzpomínal Gage, ztratili všechno to vlahé teplo, hudbu z přenosného rádia a dětskou prostotu, kterou si nesli spolu s čokoládovými koláčky a arašídovými sušenkami.

Gage vylezl ze sprchy a začal si vysoušet mokré vlasy ručníkem. Záda jej bolela od výprasku, který večer předtím dostal od otce. Když seděli kolem táborového ohně na pasece, v podlitinách mu tepalo. Pamatuje si to stejně dobře, jako že se nad šedivou deskou Pohanského kamene třepotalo a vznášelo světýlko.

Pamatuje si slova, která napsal, slova, která přeříkali, když z nich Cal udělal pokrevní bratry. Pamatuje si, jak jej krátce zabolela rána nožem napříč zápěstím, dotek Calovy a Foxovy paže, když si smísili svou krev.

I výbuch, žár a chlad, sílu a strach, když smísená krev skápla na zem mýtiny.

Pamatuje si, co vyšlo ze země, černá masa a po ní oslepující světlo. Holé zlo černé, omračující zářivost bílé.

Když bylo po všem, neměl na zádech jedinou podlitinu, nepociťoval žádnou bolest a v dlani mu ležela třetina kamene. Stále ji u sebe nosí a ví, že Cal a Fox mají dosud tu svou. Tři kusy celku. Předpokládá, že jsou tytéž.

Ten týden vtrhlo do Hollow šílenství, které řádilo jako mor, infikovalo hodné a obyčejné lidi a měnilo je v posedlé bytosti. A každých sedm let se to po dobu sedmi dnů vracelo.

Stejně jako on, přemítal Gage. Co jiného mu zbývá?

Nahý a dosud mokrý ze sprchy se natáhl na postel. Ještě je čas, ještě mu zbývá dost času na další hry, na horké pláže a kývající se palmy. Zelené lesy a modré hory Hawkins Hollow jsou tisíce kilometrů daleko, až do července.

Zavřel oči, a jak se naučil, téměř okamžitě usnul.

Ve spánku slyšel vřískot a pláč a viděl oheň, jenž se neomaleně zakusoval do dřeva, látky a masa. Krev mu tekla po rukách, když odtahoval raněné do bezpečí. Jak dlouho? ptal se. Kde je v bezpečí? A kdo může říct, kdy a jestli se z oběti nestane útočník?

Šílenství ovládlo ulice Hollow.

Ve snu stál s kamarády na jižním konci Main Street na druhé straně benzinové pumpy Qwik Mart se čtyřmi výdejními stojany. Trenér Moser, jenž dovedl fotbalový tým Gageova posledního ročníku střední školy Hawkins Hollow Bucks k mistrovské sezoně, se mohl potrhat smíchy, když poléval sám sebe, půdu a budovy kolem záplavou benzinu ze stojanů.

Běželi k němu, všichni tři, zrovna když Moser držel zapalovač jako trofej, zrovna když dupal v kalužích benzinu jako kluk v loužích po dešti. Běželi, i když zrovna škrtl zapalovačem.

Následoval výbuch a zadunění, sežehlé oči, prasklé ušní bubínky. Žár a tlaková vlna jej odmrštily, takže dopadl jako pytel brambor. Oslepující mračna ohně sršela k nebi a brala s sebou kusy dřeva a betonu, úlomky skla, hořící kovové pláty.

Gage cítil, že zlomená paže se snaží srůst a pochroumané koleno zhojit s bolestí horší než poranění samotné. Zatnul zuby a odvalil se, jenže nad tím, co spatřil, se mu málem zastavilo srdce.

Cal ležel na ulici a hořel jako pochodeň.

Ne, ne, ne, ne! Plazil se, ječel, v začmouzeném vzduchu lapal po kyslíku. Uviděl Foxe ležícího obličejem dolů v šířící se kaluži krve.

Přišel, černá šmouha v planoucím vzduchu, jež se proměnila v muže. Démon se usmíval. Ze smrti se nevyléčíš, co, hochu?

Gage se probudil, mokrý potem, celý roztřesený. Probudil se s puchem hořícího benzinu v hrdle.

Je čas, pomyslel si.

Vstal, oblékl se. Pak se začal balit na cestu do Hawkins Hollow.

Jedna

Hawkins Hollow, Maryland

Květen 2008

Sen jej probudil za svítání, spánek byl tudíž pro tuhle noc už ztracen. Gage ví, že s vidinami hořící krve v mozku je zcela zbytečné snažit se znovu usnout. Čím víc se blíží červenec, čím je Sedma blíž, tím jsou sny živější a brutálnější. Raději vstane a bude něco dělat, než se potýkat se zlými sny.

Či vizemi.

Onoho července před mnoha lety se vrátil z lesa s tělem, jež se samo uzdravuje, a s darem vidět do budoucnosti. Gage nepovažoval jasnozřivost za příliš spolehlivou. Člověk se může vždycky jinak rozhodnout, jinak konat, dojít k jiným výsledkům.

V červenci před sedmi lety zavřel pumpy v Qwik Martu a pro všechny případy nechal zavřít trenéra Mosera do lochu. Nikdy nemůže s jistotou vědět, zda těmito opatřeními zachránil životy svých přátel, nebo zda ten sen byl prostě jen snem.

Riskl to ale.

A riskoval dál, přemítal Gage a oblékl si trenýrky, kdyby náhodou nebyl v domě sám. Vrátil se, jako se vrací každých sedm let. Tentokrát spojil on, Fox a Cal své síly se třemi ženami, které jejich trio rozšířily na tým šesti lidí.

U Cala často přespává jeho snoubenka Quinn Blacková, blonďatá kočka a spisovatelka zabývající se tématem paranormálních jevů. Proto je nepatřičné jít si dolů uvařit kávu nahý. Zdálo se však, že Calův atraktivní dům v lese je prázdný, bez lidí, bez duchů i bez Calova velkého, líného psa Lumpa. Což je moc dobře, jelikož Gage je rád sám, alespoň do první ranní kávy.

Usoudil, že Cal strávil noc v domku ve městě, který si ty tři ženy společně pronajaly. Protože se Fox velmi rychle zamiloval do sexy brunety Layly Darnellové, možná se do domku vměstnal taky, nebo přespali ve Foxově bytě nad jeho advokátní kanceláří. Ať tak či onak jsou všichni v těsném kontaktu a s Foxovou dovedností číst myšlenky spolu můžou komunikovat i bez telefonů.

Gage postavil na kávu, a než se uvařila, vyšel na verandu.

Je to Calova věc, přemítal, že si postavil dům na kraji lesa, v němž se jim život obrátil na ruby. Ale takový už Cal je – typ, který když zaujme nějaký postoj, tak se ho pak drží. Pravdou je, že pokud člověka okouzluje příroda a venkov, je tohle to správné místo. Zelené lesy s odkvétajícími dříny a horskými vavříny na svazích ozářených sluncem jsou mimo jiné zdrojem klidu. Terasovitá stráň před domem hýří barvami keřů a okrasných stromků a pod ním bublá vinoucí se potok.

Cal tím vrůstá do kraje stejně jako jeho slečna. Gagea by venkovská idyla během měsíce připravila o zdravý rozum.

Vrátil se, aby si zalil kávu, silnou a černou. Druhý hrnek si odnesl nahoru. Když se sprchoval a oblékal, přepadl jej neklid. Snažil se jej potlačit tím, že si několikrát vyložil solitér, ale dům byl příliš… ospalý. Vzal klíče a vypadl ven. Vyhledá přátele, a jestli nebude nic potřeba, zašije se na den do Atlantic City a něco podnikne.

Byla to klidná jízda, jenže v té době bylo Hollow klidné místo, tečka na mapě zvlněné krajiny západního Marylandu, které se rozproudí až při slavnostním průvodu Dne obětí války, ohňostroji v parku Čtvrtého července a občasných připomínkách občanské války. A samozřejmě při šílenství, které je pohltí každých sedm let.

Přes silnici se mu nad hlavou klenuly koruny stromů, podél se klikatil potok. Poté se mu otevřel pohled na oblé, zbrázděné vršky, hory v dáli a světle modré jarní nebe. To není jeho kraj, venkovská krajina, ani městečko do ní vetkané k němu nepatří. Je možné, že zde zemře, ale ani pak nebude jeho. Vzdor mizivé šanci věří, že on, jeho kamarádi a spolu s nimi i dívky nejenže přežijí, ale dokonce tu věc, která sužuje Hollow, zlikvidují. Že tomu tentokrát učiní konec.

Minul Qwik Mart, kde mu prozíravost nebo štěstí umožnily zvítězit, pak první z pěkně upravených domů a obchodů na Main Street. Před Foxovou řadovkou, v níž bydlel a pracoval, spatřil jeho dodávku. Malá restaurace a Mámin bar byly otevřené a podávaly se v nich snídaně těm, kteří šli do práce. Z pekárny se s obrovskou bílou taškou vykutálela žena v pokročilém stadiu těhotenství, která za sebou táhla batole. Matka se kolébala po Main a dítko brebentilo.

Hned vedle stál prázdný dárkový obchod, který si Foxova Layla pronajala s plánem otevřít si v něm módní butik. Při té představě musel Gage zavrtět hlavou, ale to už zahýbal na náměstí. Samozřejmě, objevila se šance, jíž dala láska pořádný odpich.

Krátce mrkl na bowlingové centrum, městské zařízení a Calovo dědictví. Rychle však pohled odvrátil. Kdysi nad bowlingem bydlel s otcem, žil tam v puchu zvětralého piva a cigaret, v neustálém ohrožení ranami pěstí či řemenem.

Bill Turner tam dosud žije, dosud v centru pracuje a údajně pět let abstinuje. Gageovi je to úplně fuk, hlavně že se nemusí s fotrem potkat. Ta představa jej začala pálit v útrobách, a tak ji okamžitě utnul.

Zaparkoval u chodníku za Karmann Ghia – majetkem to jisté Cybil Kinské, šesté členky týmu. Smyslná cikánka s ním sdílela dar jasnozřivosti – podobně jako Quinn měla s Calem společnou schopnost nahlížet od minulosti a Layla stejně jako Fox dokázala číst, co je skryté v přítomnosti. Měl za to, že to z nich dělá svým způsobem partnery, k čemuž zaujímal velmi obezřetný postoj.

Je to kost, to se musí nechat, pomyslel si, když mířil k domu. Chytrá, praktická a vášnivá žena. V jinou dobu a na jiném místě by možná stálo za úvahu rozdat si s ní párkrát karty, aby se vidělo, kdo by vyšel jako vítěz. Jenomže představa, že by do hry zasahovala vnější síla, pradávné vlivy a kouzelnické triky je příčinou toho, že se Gage raději rozhodl karty včas složit.

Co na tom, že Cal a Fox navázali se svými dívkami silný vztah. On není na dlouhodobé vztahy stavěný. Instinkt mu říká, že dokonce jen krátký románek se ženou, jako je Cybil, by byl na jeho vkus a styl příliš komplikovaný.

Nezaklepal. Nájemní domek a Calův dům využívají jako jakousi základnu, takže neviděl důvod klepat. Přivítala ho hudba, cosi ve stylu New Age, samé flétny a gongy. Natočil hlavu ke zdroji a uviděl Cybil. Měla na sobě volné černé kalhoty a vršek, jenž odhaloval hladké, pevné břicho a paže se štíhlými svaly. Z gumičky krotící černé kudrny padal ohon hustých vlasů.

Nehty na bosých nohách měla zkrášlené zářivě růžovým lakem.

Sledoval, jak se temenem opírá o podlahu a celé tělo přitom zvedá vzhůru. Dolní končetiny roztažené rovnoběžně se zemí, pak se trochu stočí, jako by byl trup otočný kloub. Plynule snižuje jednu končetinu, až položí plosku nohy na podlahu a vytvoří jakýsi erotický most. Zdánlivě snadnými pohyby se posune, strčí si jednu nohu k boku a druhou vytrčí vzad. Natáhne k ní ruku, uchopí ji a přitáhne si ji k hlavě.

Uvažoval, že své silné vůli vlastně nedal žádné omezení.

Prohýbala se, otáčela, plynule pohybovala a skládala se do naprosto nemožných pozic. Jeho silná vůle není tak silná, aby si zakázal představu, že žena tak ohebná musí být naprosto senzační v posteli.

Prohnula se v zádech, nohy zaháknuté za hlavou. Záblesk v jejích hlubokých, tmavých očích jej upozornil, že o něm ví.

„Nenech se rušit.“

„Neboj. Už jsem skoro hotová. Běž dál.“

Třebaže litoval, že zmešká závěrečné pohyby sestavy, odporoučel se dozadu do kuchyně a posloužil si šálkem kávy. Opřel se o pult a všiml si, že na stolku leží složené ranní noviny a že psí miska, kterou tu má Cal pro Lumpa, je prázdná. Pes sice možná už snídal, ale pokud by snídal i někdo další, bylo by už odklizené nádobí. Jelikož jej v tu chvíli noviny nezajímaly, sedl si a vyložil si solitér. Byl už u čtvrté hry, když vešla Cybil.

„Ty jsi dneska nějaký ranní ptáče.“

Položil červenou osmičku na černou devítku. „Cal je ještě v posteli?“

„Zdá se, že všichni už jsou na nohách. Quinn ho vytáhla do tělocvičny.“ Nalila si kávu a sáhla do chlebovky. „Dáš si bagel?“

„Rád.“

Překrojila jeden na polovinu a vložila ho do topinkovače. „Zlej sen?“ Pohlédl na ni a ona uklonila hlavu.

„Ano, probudil mě za svítání. Cala a Quinn taky. Nic konkrétního nevím, ale dovedu si představit, že Fox a Layla – jsou u něj – měli stejný budíček. Quinniným lékem jsou činky a stroje. Mým lékem je jóga. Tvým…“ Ukázala na karty.

„Každej máme něco.“

„Před pár dny jsme velkýho zloducha pořádně zjebali. Musíme počítat s tím, že se ozve.“

„Jako by nestačilo, že jsme skoro uhořeli,“ připomněl jí Gage.

„Jenom skoro. Spojili jsme magicky tři kusy krvavýho kamene dohromady. Provedli jsme krevní rituál.“ Zkoumala hojící se řeznou ránu na dlani. „Prošli jsme nebezpečím a přežili jsme. Máme zbraň.“

„Ale nevíme, jak ji použít.“

„A on snad jo?“ Natáhla se, aby vyndala talíře a krémový sýr na bagely. „Copak snad o ní náš démon ví víc než my? Giles Dent obdařil před více než třemi sty lety na pasece ten kámen mocí a – teoreticky – jej použil při zaklínadle, kterým démona, tehdy v těle Lazara Twisseho, odsunul do jakýhosi předpeklí, v němž ho dokázal držet několik staletí.“

Když vykládala, obratně krájela jablko na tenké plátky a aranžovala je na talíře. „Twisse tenkrát neznal, ani nezjistil sílu krvavýho kamene a zjevně ani po stech letech, když jste ji během vašeho dětskýho rituálu uvolnili a kámen se rozpadl na tři stejný části. Z toho jasně vyplývá, že o tom nic neví ani teď, což je pro nás výhoda. Sice možná zatím nevíme, jak funguje, ale víme, že funguje.“

Otočila se a podala mu talíř s bagelem. „Spojili jsme ty tři kousky dohromady. Slavnej velkej zloduch není jedinej, kdo má moc.“

Gage mírně fascinován pozoroval Cybil, jak si rozkrojila svoji porci bagelu na dva malé kousky, které namazala tenoučkou vrstvou, přesněji řečeno filmem krémového sýra. Když si mazal tlustou vrstvou svůj díl, posadila se a ukousla si kousíček, který se mohl dle jeho odhadu skládat z půltuctu drobtů.

„Možná by ti stačilo jenom se dívat na obrázek jídla, než se takhle mořit s přípravou a pak skoro nic nesníst.“ Jelikož se jenom usmála a ukousla další ždibíček, řekl: „Viděl jsem Twisseho, jak mi zabíjí kamarády. Viděl jsem ho nesčíslněkrát, v bezpočtu situací.“

Její tmavé oči plné porozumění se střetly s jeho. „To je svízel naší jasnozřivosti, že vidíme různý eventuality a možnosti v brutálně jasnejch barvách. Bála jsem se, když jsme šli na mýtinu provést ten obřad. Nejen ze smrti, i když umřít vážně nechci. Naopak jsem silně proti. Bojím se možnosti, že bych žila a viděla, jak moji blízcí umírají, nebo dokonce byla za jejich smrt nějak zodpovědná.“

„Přesto jsi tam šla.“

„Všichni jsme tam šli.“ Vzala plátek jablka, skrblicky z něj ukousla. „A neumřeli jsme. Ne všechny sny, ne všechny vize jsou… pevně daný. Vracíš se, každou Sedmu se vracíš.“

„Přísahali jsme.“

„Ano, když vám bylo deset. Neznevažuju platnost nebo význam dětskejch přísah,“ pokračovala, „ale ty by ses vracel bez ohledu na ni. Vracíš se kvůli nim, kvůli Calovi a Foxovi. Já jsem přijela kvůli Quinn, takže rozumím síle přátelství. My nejsme jako oni, ty a já.“

„Ne?“

„Ne.“ Zvedla hrnek kávy a pomalu se napila. „Město, lidi v něm, to není nic pro nás. Pro Cala a Foxe – a teď docela samozřejmě i pro Quinn a Laylu – je to domov. Lidi udělají hodně, aby si ochránili domov. Pro mě je Hawkins Hollow prostě město, v němž jsem se ocitla. Mým domovem je Quinn a teď i Layla. A zprostředkovaně, díky vztahům i Cal a Fox. A zdá se mi, že stejně tak ty. Neopustím domov, dokud nebudu vědět, že je v bezpečí. Ale i když je to všechno strašně zajímavý a vzrušující, rozhodně bych za to tady neprolejvala krev.“

V kuchyňském okně se zářivě usmívalo slunce, rámovalo jí vlasy světelným kruhem a jiskřivě si pohrávalo s kroužky v uších. „Myslím, že ty jo.“

„Fakt?“

„Jo, protože ti celá ta věc dost hejbe žlučí. Touha kopnout to do prdele přispívá k tomu, že zůstáváš, abys to celý prokouknul.“

Ukousla další miniaturní sousto bagelu a usmála se na něj. „Věř mi. Proto tu jsme, Turnere, dvoje toulavý nohy, který se tu zastavily z lásky a kvůli celkový nasejřenosti. No. Teď bych se osprchovala,“ řekla nakonec. „Nevadilo by ti, kdybys tu zůstal, aspoň dokud se nevrátí Quinn a Cal? Od tý doby, co Laylu navštívili hadi v koupelně, se velice nerada sprchuju, když jsem v baráku sama.“

„Samozřejmě. Budeš to ještě jíst?“

Cybil k němu přistrčila netknutou čtvrtku bagelu. Vstala a šla ke dřezu opláchnout hrníček od kávy. Gage zahlédl vzadu na jejím rameni černomodrou podlitinu. Připomněla mu, že tu noc za úplňku u Pohanského kamene dostali pěknou nakládačku a že ona – na rozdíl od Cala, Foxe a jeho samotného – se během několika chvil po zranění nezhojila.

„Máš na rameni hroznou modřinu.“

Pokrčila rameny. „Měl bys vidět můj zadek.“

„Ukaž.“

Se smíchem se podívala přes rameno. „To bylo jen řečnický. Měla jsem chůvu, která věřila, že pořádnej vejprask sílí charakter. Pokaždý když si teď sednu, tak si na ni vzpomenu.“

„Tys měla chůvu?“

„Hm, měla. Ale bez ohledu na vejprask je mi příjemná představa, že si posiluju charakter. Cal a Quinn by měli dorazit každou chvíli. Můžeš si zatím udělat další konvičku kávy.“

Když odešla, rozjímal o zmíněné zadnici. Prvotřídní kvalita, uzavřel. Ta holka je zajímavým a podle jeho mínění komplikovaným mixem v úhledném balíčku. Třebaže má pro úhledné balíčky slabost, stran zábavy a her upřednostňuje jednoduchý obsah. Stran života a smrti je však Cybil Kinská to pravé ořechové.

Na výlet ke Pohanskému kameni si přibalila zbraň. Malou .22 s perleťovou rukojetí, kterou použila s chladnou, vypočítavou dovedností starého žoldáka. Byla to ona, která se věnovala výzkumu krevních rituálů – a vypracovala rodokmeny, které dokazovaly, že ona, Quinn a Layla jsou potomkyně démona známého pod jménem Lazarus Twisse a Hester Dealeové, dívky, kterou před třemi stoletími znásilnil.

A navíc ta ženská umí vařit. Nadává na to sice, uvědomil se Gage, když vstal, aby postavil na kávu, ale v kuchyni se umí otáčet. Oceňuje skutečnost, že povětšinou říká, co si myslí, a v kritických momentech si zachovává chladnou hlavu. Není žádná třasořitka, kterou je třeba ochraňovat.

Voní jako tajemství a chutná jako teplý med.

Tu noc na pasece jí dal pusu. Ovšem, myslel si, že v těch nadpřirozených plamenech všichni skončí, a bylo to takové odevzdané gesto. Pamatuje si ale přesně, jak chutná.

Asi není nejmoudřejší na to myslet – ani se zaobírat skutečností, že právě teď je nahoře, mokrá a nahá. Chlap ale potřebuje v přestávkách boje s odvěkým zlem trochu rozptýlení. Chuť na Atlantic City jej kupodivu přešla.

Zaslechl, že se otevřely vchodové dveře a výbuch Quinnina nevázaného smíchu. Z Gageova pohledu to Cal s Quinn vyhrál už jen pro ten smích. Když k tomu přidá vnadné tělo, velké světle modré oči, inteligenci, smysl pro humor a odvahu, vyhrál to jeho kamarád na celé čáře, chytil nejvyšší výhru.

Gage si odměřil kávu, a protože slyšel Calovy blížící se kroky, připravil ještě jeden hrnek.

Cal si vzal hrníček, který mu Gage podával, poděkoval a otevřel lednici, aby si vyndal mléko.

Na člověka, který byl nejspíš vzhůru od svítání, vypadal Cal velmi svěže. Pohyb sice uvolňuje endorfiny, ale Gage by si vsadil – jako že to umí –, že do kroků jeho kamaráda vložila pružinky ta žena.

Calovy šedé oči byly jasné, tvář a tělo uvolněné. Tmavě slámové vlasy měl vlhké a voněly po mýdle, což svědčilo o tom, že se v tělocvičně osprchoval. Ochutil si kávu a ze skříňky vytáhl krabici cereálních polštářků Mini-Wheats.

„Chceš?“

„Ne.“

Cal cosi zabručel, nasypal cereálie do misky a zalil je mlékem. „Skupinovej sen?“

„Zdá se.“

„Mluvil jsem s Foxem.“ Cal se opíral o pult a pojídal obilniny vestoje. „Jemu a Layle se zdálo totéž. Co tobě?“

„Celý město krvácelo,“ začal Gage. „Domy, ulice, všichni nešťastníci, kteří se nedostali mimo. Krev se valila po chodnících, crčela z budov. A přitom hořela.“

„Jo, je to stejný. To je poprvý, co mělo všech nás šest stejnou noční můru, o který vím. Musí to něco znamenat.“

„Krvavej kámen je zase celej. Spojilo ho nás šest. Cybil tomu kameni přikládá velkou váhu jako zdroji síly.“

„A ty?“

„Asi musím souhlasit, je to pravděpodobný. Hlavně vím to, že máme necelý dva měsíce, abychom na to přišli. Jestli jsme schopný.“

Cal přikývl. „Přichází to dřív, je to silnější. Ale už jsme mu dali na frak, Gagei, teď už jsme mu dali dvakrát těžce na frak.“

„A potřetí by to už mělo vyjít načisto.“

Dlouho se nezdržoval. Pokud bude den jako každý jiný, stráví jej ženy povětšinou hledáním odpovědí v knihách a na internetu. Budou zkoumat schémata, mapy a grafy ve snaze najít nové úhly pohledu. A budou o tom donekonečna debatovat. Cal namíří do bowlingové herny a Fox má svou práci v kanceláři. A on, pomyslel si Gage, je hráč bez hry.

Takže má celý den volno.

Mohl by se vrátit ke Calovi a vyřídit nějaké telefony, napsat pár e-mailů. Má svůj vlastní výzkum, prameny, do nichž strká nos. Zabývá se démonologií a folklorem již celá léta a v nejrůznějších koutech světa. Když zkombinovali jeho údaje s těmi, které vyšťourala Cybil, Quinn a Layla, docela dobře do sebe zapadly.

Bozi a démoni spolu bojovali dlouho předtím, než byl stvořen člověk. Jejich množství se snižovalo, takže když se na scéně objevil člověk, měl záhy početní převahu. Nastala éra člověka, jak ji nazval Giles Dent, alespoň podle deníků, které napsala jeho milá, Ann Hawkinsová. V éře člověka zůstal pouze jeden démon a jeden strážce – ne že by zrovna na tohle Gage skočil. Zůstal však pouze jeden, který ho osobně zajímal. Smrtelně zraněný strážce předal svou moc a poslání malému chlapci, a tak rod pokračoval po několik staletí až po Gilese Denta.

Gage o těchhle věcech uvažoval cestou autem. Akceptuje Denta, akceptuje, že on a jeho přátelé jsou skrze Ann Hawkinsovou Dentovými potomky. Spolu s ostatními věří, že Dent našel způsob, překroutil pravidla a pomocí malé lidské oběti uvěznil démona i sám sebe. Až jej po několika stech letech tři kluci osvobodili.

Dokáže akceptovat i fakt, že ten akt jim byl dán osudem. Nemusí se mu to líbit, ale může to přijmout. Je to jejich osud, jemuž se musejí postavit, bojovat s ním, zničit jej nebo v boji s ním zemřít. V poslední době se několikrát zjevil duch Ann Hawkinsové a její záhadné poznámky svědčí o tom, že tahle Sedma bude vrcholnou řeží.

Vše, nebo nic. Život, nebo smrt.

Jelikož většina jeho vizí zobrazovala smrt, smrt v nejrůznějších nepříjemných podobách, Gage na vítězný tanec skupiny mnoho nesázel.

Zamířil na hřbitov, patrně protože myslel na smrt. Vystoupil z auta a vrazil si ruce do kapes. Byla hloupost sem zajíždět, pomyslel si. Nemá to žádný smysl. Vydal se však po trávě, kolem náhrobních kamenů a hrobek.

Měl přinést kytky, napadlo jej, hned však zavrtěl hlavou. Ani kytky nemají žádný smysl. K čemu jsou kytky mrtvým?

Jeho matka a dítě, které se snažila přivést na svět, dávno umřely.

Květen obarvil trávu a stromy jasně zelenou barvou, kterou pročechrával svěží vánek. Terén byl zvlněný s mírnými svážky a proláklinami, z nichž vyrůstaly chmurné šedivé náhrobky nebo staré bílé hrobky, jež vrhaly v slunci stíny. Jeho matka a sestřička, která v ní zemřela, měly bílý náhrobek. Ač tudy nešel už léta, mnoho let, ví, kde je najde.

Náhrobní kámen byl velmi jednoduchý, malý, zaoblený, na něm vyryta jména s daty.

Catherine Mary Turner

1954–1982

Rose Elizabeth Turner

1982

Skoro si ji nepamatuje, přemítal. Čas setřel obrazy, zvuky, dojmy z ní a proměnil je ve vybledlou šmouhu. Utkvěla mu vágní vzpomínka, jak si položila jeho ruku na své vzduté břicho, aby ucítil, jak miminko kope. Má její fotku, a tak ví, že má po ní barvu a tvar očí, ústa. Sestřičku nikdy neviděl a nikdo mu nikdy neřekl, jak vypadala. Pamatuje si však, že byl šťastný, pamatuje si, jak si hrál s náklaďáky v kuželu slunečního světla pronikajícího oknem. Ano, dokonce i to, jak běžel ke dveřím, když se táta vrátil domů z práce, a vypískl radostí, když jej silnýma rukama zvedl do výše.

Byla doba, krátká doba, kdy jej otcovy ruce nesrážely k zemi, ale zvedaly do výše. Doba prozářená sluncem, uzavřel. Pak matka zemřela, dítě s ní, a všechno potemnělo a zchladlo.

Křičela na něj vůbec někdy, trestala ho, byla netrpělivá? Nepochybně ano. Nic takového si však nepamatuje, nebo možná raději nepamatuje. Možná si ji zidealizoval, ale co na tom? Když má kluk mámu tak krátce, má právo považovat ji za dokonalou.

„Nepřinesl jsem kytky,“ mumlal. „Měl jsem.“

„Přišels ale.“

Otočil se a pohlédl do očí stejné barvy, stejného tvaru jako jeho. Matka se na něj usmála a jemu se sevřelo srdce.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

Jedna