Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Vydání druhé

Copyright © 1983 by Bertrice Small

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1871. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Beloved vydaného

nakladatelstvím Ballantine Books, New York v roce 1991

Český překlad © 2014 Dana Šimonová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-902-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-946-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Bertrice Small

Milovaná

(ukážka)

Tuto knihu s láskou věnuji čtyřem senzačním mužům, které znám:

Richardu Krinsleymu, který ve mě věřil, i když si nebyl jistý, proč vlastně věří, ačkoli já ho vždy podezřívala, že je v srdci romantik.

Marcusu Jaffeovi, který má úctu ke všem svým spisovatelům bez ohledu na žánr a má víc šarmu na čtvereční centimetr než kterýkoli jiný muž, jehož jsem kdy poznala.

Donu Munsonovi a jeho pravé ruce, Jimmymu Harrisovi, kteří převádějí má slova na překrásně svůdné obrázky na obálce.

Díky, chlapci!

S láskou Sunny

PROLOG

Noc byla temná a horká. Vějířovité listy vysokých, majestátních datlových palem nerozechvěl ani náznak vánku. Onyxově zbarvenou oblohu zdobily diamantově zářivé hvězdy a bylo veliké, opravdu veliké ticho, jako by sama země v očekávání znehybněla. Na okraji rozlehlé oázy města Palmyry stál osaměle dům známého náčelníka Beduínů, Zabaaiho ben Selima. Uvnitř pracovala k porodu jeho žena.

Štíhlé, bílé tělo měla napjaté agonií porodních bolestí a zmáčené potem, vyvolaným porodními stahy i nemilosrdným letním vedrem. Odhodlaně snášela bolesti, rozhodnuta nekřičet, protože takové chování se v jejích představách rovnalo slabosti charakteru, a ona nezískala Zabaaiho žádnou slabostí.

Ponořena napůl v bezvědomí vzpomínala na den, kdy ho poprvé uviděla. Navštívil tenkrát kvůli obchodu dům jejího otce v Alexandrii a omylem vešel do ženských zahrad. Jejich pohledy se setkaly a její krásné šedomodré oči se pod jeho žhavými černými zraky údivem široce rozevřely. Překvapením lehce pootevřela něžně růžové rty a její mladá ňadra dmoucí se city, o nichž dosud netušila, že vůbec existují, ho silně vzrušila. Nepadlo mezi nimi ani slovo. Nezeptal se jí ani na jméno. Místo toho vyhledal cestu ven ze zahrad, nalezl jejího otce a požádal ho o její ruku. Byla to z jeho strany veliká troufalost, protože její otec byl nejenom jedním z nejbohatších mužů v Alexandrii, ale patřil také k přímým potomkům poslední velké egyptské královny Kleopatry.

Simon Titus nechal svou dceru, aby se podle římského zvyku svobodně rozhodla. Zeptal se jí, co si přeje. Přála si Zabaaiho ben Selima, toho muže pouště s tváří sokola, který svýma žhnoucíma černýma očima uchvátil v jediném okamžiku její duši. Nevadilo jí, že je o dvacet dva let starší, ani že má ještě jednu zákonitou manželku a několik konkubín. Nevadilo jí, že žádné dítě, které mu porodí, nebude v nástupnické linii zastávat přední místo. Pro ni byla důležitá pouze láska k tomuto skvělému muži, a tak jim Simon Titus dal zdráhavě svůj souhlas.

Za měsíc byli svoji a ona potom opustila elegantní pohodlí otcova alexandrijského domu a jejím životem se stalo každoroční šestiměsíční putování syrskými pouštěmi. Druhou polovinu roku prožívala v krásném městě Palmyře. Beduíni měli vždy ve zvyku trávit v Palmyře žhnoucí léto, a proto byl součástí jejího věna také pěkný dům a zahrady na okraji města.

Tělem jí proběhla hrozná bolest, daleko horší než všechny předchozí. Musela se kousnout do rtu. Brzy už by mělo být po všem, dítě už by se mělo narodit. Zabaaiova starší manželka Tamar jí přikázala, aby zatlačila, a ona se o to snažila.

„Tlač, Iris! Tlač! Tlač!“ povzbuzovala ji Tamar.

„Aiiii!“ ozval se společný pokřik ostatních žen, když se mezi matčinýma nohama začala objevovat dětská hlavička.

„Tlač!“

„Já tlačím!“ vykřikla Iris rozzlobeně na starší ženu.

„Tak tlač víc!“ neměla s ní Tamar žádné slitování. „Dítě ještě není venku, Iris. Musíš zatlačit znovu!“

Iris zaťala zuby a prudce zatlačila. Najednou pocítila, jak jí z těla vyklouzlo něco vlhkého a teplého, jak je vyprázdněná a jak bolest začíná zázračně mizet.

Tamar chytila dítě, zvedla je do výše a oznámila: „Je to děvče.“ Potom je podala další ženě a znovu usadila Iris na rodící stolici. „Ještě musíš vypudit lůžko. Teprve potom bude konec. Mělo by na to stačit jedno zatlačení.“

„Chci vidět svou dceru!“

„Nech Rebeku, ať z ní nejdřív smyje krev. Jsi netrpělivá jako vždycky,“ kárala ji Tamar, ale chápala, jaké to poprvé – ne, pokaždé je.

Za několik minut už byla Iris omytá chladnou vodou s vůní růží a převlečená do lehké, bílé noční košile. Holčičku, která hned po narození zdravě plakala, už zatím jemně zavinuli a položili do matčiny náruče.

Tamar pohlédla na jednu ženu a přísně jí nakázala: „Přiveď pána Zabaaiho.“ Protože byla první manželkou, ženy její rozkazy plnily a hleděly na ni se strachem a úctou. Právě její syn Akbar bude jednou vládnout celému kmeni.

Tamar pohlédla na ležící Iris a pomyslela si, že není divu, když ji Zabaai miluje. Byla velice krásná, neboť měla hedvábnou pleť, popelavě světlé vlasy a šedomodré oči. Tolik se od nich ostatních lišila. Byla to žena, se kterou se Zabaai mohl nejenom milovat, ale i rozumně bavit.

Vstoupil do pokoje – muž středního věku a pevné postavy. Temné oči mu zářily a černé vlasy a vousy neskrývaly žádné stříbro i přes jeho čtyřicet tři zim. Měl hezkou, ostře modelovanou tvář s vysokými lícními kostmi, orlím nosem a plnými, smyslnými rty. Po jeho vstupu se všechny ženy kromě Tamar a Iris vrhly na kolena. Pohlédl na své dvě manželky a černé oči mu zněžněly. Miloval je obě. Tamar, ženu svého mládí, a Iris, ženu svého zralého věku. Ostatní ženy mu mohly vnést do života zpestření a chvilkovou rozkoš, ale těchto dvou si cenil.

„Bohové ti požehnali a dali ti dceru, můj pane,“ řekla Tamar.

„Dceru?“ vydechl překvapeně.

„Ano, můj pane. Dceru.“

Klečící ženy mrkly zlomyslně jedna po druhé a ty nepřející a žárlivé na sobě jen stěží nedaly znát radost. Byly matkami synů, zatímco ta alexandrijská čubka nedokázala nic lepšího než porodit dceru. V očekávání pánova spravedlivého hněvu ho pozorovaly a uvažovaly, jestli toho spratka neodvrhne a nerozkáže se ho zbavit.

Namísto toho mu tvář rozzářil úsměv a pak se radostně rozesmál. „Iris! Iris!“ Jeho hluboký hlas hřejivě zazněl oceněním. „Zase jednou jsi udělala něco neočekávaného. Dala jsi mi jedinou věc, kterou jsem až dosud postrádal. Dceru! Děkuju ti, má krásko! Děkuju!“

Klečící ženy užasly. On ji chválí za to, že má dceru! Všichni muži chtěli syny, čím více, tím lépe. Ani Zabaai nikdy nebyl výjimkou. Byl pyšný na svých třicet pět synů, dokonce si pamatoval všechna jejich jména i věk. Ale ty vnímavější z žen to pochopily. Jeho velká láska by odpustila Iris téměř každou chybu. Rezignovaně si povzdechly.

Iris se zasmála. Její smích zněl něžně a byl plný nezbedného veselí. „Udělala jsem někdy to, co se ode mě očekávalo, můj pane?“ zeptala se.

Svýma černýma očima jí úsměv vrátil. Pak pohlédl na ostatní ženy a úsečně přikázal: „Nechte nás o samotě!“

„Tamar ne, můj pane.“ Iris nechtěla urazit Tamar, která na ni byla vždy laskavá. Nezapomínala, že kdyby Zabaai umřel, měl by její i dceřin osud ve svých rukou nejstarší Tamařin syn Akbar.

Zabaai se sehnul, aby si prohlédl nově narozenou dcerku. Poněvadž byl zvyklý na větší klučičí mimina, poněkud ho vylekala jemná, malá holčička, kterou zplodil. Nemluvně spalo a krásné tmavé řasy se jí jemně chvěly na zlatavé pleti. Černé vlasy jí na hezky tvarované hlavě tvořily malý zvlněný chomáček. I když spala, hýbala neklidně ručkama a fascinovala svého otce malými průhlednými nehtíky na štíhlých prstíčcích. Pohlížel na ni téměř s úzkostí, protože ačkoli věděl, co má dělat se syny, vůbec si nebyl jistý tím, jak má zacházet s dcerou. A právě tohle dítě se ze všech jeho potomků zrodilo z velké lásky, kterou cítil k jeho matce.

Obrátil se k ní a poznamenal: „Je velmi malá.“

Iris i Tamar se zasmály. „Děvčátka jsou po narození obvykle menší, můj pane,“ vysvětlovala Tamar.

„Aha.“ Cítil se trochu hloupě, ale byla to koneckonců jeho první dcera. „Kde je Chaldejec?“ zeptal se, protože si na něj právě vzpomněl.

„Tady, pane,“ z tmavého kouta se přiblížila hrbatá postava. Když přistoupila blíž, vyklubal se z ní starší muž s ostrýma očima a dlouhými, sněhobílými vousy, oblečený v tmavém, vlajícím hávu, na němž byly stříbrnou nití vyšity hvězdy a měsíc. Starý muž se hluboce uklonil a Iris zadržela dech, protože čekala, že mu nakřivo nasazený turban spadne do klína. To se naštěstí nestalo.

„Zaznamenal jsi přesný okamžik dívčina narození na obloze, Chaldejče?“

„Ano, můj pane Zabaai. V okamžiku, kdy vaše dcera vyklouzla z matčina lůna, se v konjunkci setkala Venuše s Marsem. Ještě nikdy jsem neviděl příznivější znamení. Věští to pro ni velké věci.“

„Jaké velké věci, Chaldejče?“

„Úplná mapa hvězdné oblohy nám odhalí vše, můj pane, ale už teď vám mohu říct, že vaše dcera bude mít úspěchy v lásce i ve válce, protože je, jak vidím, miláčkem bohů.“

Zabaai spokojeně přikývl. Chaldejec byl nejuznávanější astrolog Východu, známý nejen pro svou přesnost, ale i čestnost.

Když stařec vycouval s úklonami z pokoje, pohlédl Zabaai s velkou náklonností na svou mladou ženou. „Jak tě mám odměnit, má lásko, za tohle úchvatné dítě?“ otázal se.

„Dovolte mi ji pojmenovat, můj pane,“ odpověděla Iris.

„Dobře,“ souhlasil spokojeně. Jiná žena by po něm žádala šperky.

Tamar nemohla skrýt svou zvědavost: „Jak jí budeš říkat?“

„Zenobie,“ zněla odpověď. „Ta, jíž dal život Jupiter.“

„Zenobie,“ opakoval Zabaai. „To je dobré jméno!“

„Teď musíš odpočívat,“ řekla Tamar a vzala si od Iris nemluvně. „ Tvá Bab se o Zenobii postará, dokud budeš spát.“

Iris přikývla, protože teď, když ustalo všechno vzrušení z porodu, se cítila ospale. Zabaai se zvedl, na okamžik se ještě sklonil, aby svou mladou ženu políbil, a potom společně s Tamar odešel z pokoje.

Iris si o samotě povzdechla a opatrně se natáhla, aby si našla pohodlnější polohu. Jak je její děťátko krásné! Zítra dá v Jupiterově chrámu obětovat jehně, aby bohu poděkovala za dcerku. Přemýšlela o Chaldejcových proroctvích, i když jim úplně nerozuměla. Jakmile ji začal přemáhat spánek, její úzkost se vytratila. Nemusí se přece bát, pokud je Zenobie požehnaná a chráněná bohy. „Buď v boží péči po celý život, dceruško,“ zašeptala potichu Iris a usnula.

ČÁST I.

DÍVKA

Kapitola 1

„Všechno nejlepší k narozeninám, Zenobie!“

Šestiletá Zenobie bat Zabaai se šťastně usmívala na svou rodinu. Bylo to rozkošné dítě, na svůj věk vysoké, s dlouhými, rovnými, černými vlasy, které jí matka pro tuto slavnostní příležitost stočila do ruliček, a se zářivýma, stříbrošedýma očima. Jednoduše nařasená bílá tunika s bleděmodrým hedvábným páskem se dobře hodila k její zlatavé pleti.

Zabaai ben Selim dcerku objal a hlasitě políbil. „Nechceš vědět, jaké jsi dostala dárky, má nejdražší?“

Zenobie se zachichotala a pohlédla radostně na svého zbožňovaného otce. „Samozřejmě, tati, ale maminka mi řekla, že je nesmím chtít, dokud mi je nenabídnete.“

Zabaai ben Selim už nebyl schopen déle odolávat. „Ali,“ zavolal hromovým hlasem, „přiveď sem dárek pro mou dceru!“

Na otevřený dvůr domu vešel otcův oblíbený otrok, vedoucí za sebou krásnou, vzpínající se tmavě šedou kobylku s červeným postrojem, cinkajícími mosaznými zvonečky a malým dětským sedlem.

Zenobie ze sebe překvapením a radostí nemohla dostat ani slovo. Víc než po čemkoli jiném toužila po pravém arabském koni, který by byl jen její. Posledního půl roku strávila tím, že o něj, ne právě slušně, škemrala u otce. „Ach, tati!“ zašeptala nakonec.

„Tak se ti líbí?“ škádlil svou milovanou dcerku Zabaai ben Selim.

„Ach ano! Ano, tati! Ano!“

„Zabaai, to jste mi neřekl!“ Iris vypadala postrašeně. „Koně? Je na něj ještě příliš malá.“

„Neměj strach, lásko. Ujišťuji tě, že kobylka je dokonale vycvičena.“

Tamar lehce položila ruku na Irisino rámě a potichu řekla: „Nesmíš ji přespříliš chránit, Iris. Tím jí nijak nepomůžeš. Beduínské ženy jsou vychovávány k samostatnosti.“

„Chci si na ní vyjet hned teď!“ volala Zenobie a Zabaai vyzvedl dcerku klisně na hřbet. Seděla na ní hrdě, jako by se tak už narodila. „Pojď, Akbare! Budu s tebou závodit!“ vyzývala Zenobie k soutěži otcova dědice.

„Musím si přece nejdřív sehnat svého koně,“ protestoval pobaveně.

„Tak si s tím pospěš!“ pobídla ho a rychle vyjela branou ven ze dvora.

V roce, kdy bylo Zenobii jedenáct let, se rozhodla, že nepojede s rodinou na zimní putování pouští. Palmyra se pro ni náhle stala fascinujícím místem. Jak si zamilovala to město a jeho ulice s kolonádami, rozlehlé chrámy a široké mramorem vyložené třídy, nádherné obchody i trhy pod širým nebem, z nichž každý měl svou zvláštní podmanivou vůni. Koželužny. Míchané parfémy. Sušení a čistění mokré vlny na spřádání a barvení. Barvírny hedvábí. Dobytek. Koření. Exotické potraviny všech možných druhů. Nemohla prostě přenést přes srdce, že by to vše znovu opustila!

S tímto tvrdohlavým rozhodnutím se schovala, když se nikdo nedíval, a teď se radovala, protože byla přesvědčená, že ji nenajdou.

„Zenobie!“ Tamařin hlas se ostře nesl prakticky prázdným domem. „Ze-no-bie! Kde jsi, dítě? Ukaž se, nemusíš se už dál schovávat. Zimní výprava už vyrazila.“

„Zenobie, nehloupni!“ Irisin hlas zněl velice rozmrzele. „Okamžitě vylez!“

Dítě stočené pod velkou postelí v otcově ložnici se tiše zachichotalo. Letos nebude trávit zimu v té prokleté poušti. Jen bozi vědí, jak to nenávidí! Míle a míle nekonečného písku. Dlouhé, nudné dny pod modrou bezmračnou oblohou byly nezáživné jako ovesná kaše. Znechuceně se ušklíbla.

A potom tam byly kozy. Zatímco její největší přítelkyně Julie Tullio trávívala celou nádhernou zimní sezonu v Palmyře a chodila do divadel a na různé hry, ona, Zenobie bat Zabaai, trávila zimu tím, že pásla stádo tupých, smradlavých koz! To nebylo k vydržení! Beduíni posuzovali majetek člověka podle množství jeho dobytka, což ze Zenobiina otce činilo velice bohatého muže. Jak ale Zenobie nenáviděla tohle zimní shánění těch hloupých, splašených koz!

Pouze noci byly v poušti zajímavé. Líbilo se jí, když ztmavla obloha a rozsvítila se křišťálově jasnými hvězdami, z nichž některé byly tak zářivé a veliké, že se zdály být úplně na dosah. Otec ji učil ve hvězdách číst a ona věřila, že pokud by je viděla, uměla by najít cestu zpět do Palmyry třeba až z podsvětí.

„Ha, Zenobie! Tady jsi!“ Tamar sáhla rukou pod postel a táhla ji silnými prsty ven.

„Ne!“ křičela zuřivě Zenobie a zápasila s ní. „Nepůjdu! Nenávidím ty měsíce, kdy nejsem v Palmyře! Nenávidím poušť!“

„Nebuď hloupá,“ konejšila ji trpělivě Tamar. „Jsi Beduínka a poušť je tvůj život. Pojď už, Zenobie. – A tady je moje hodná holčička,“ vytáhla ji Tamar ven.

Dítě se vyčítavě odtrhlo od starší ženy a jeho podivně dospělé oči blýskaly hněvem. „Jsem jenom napůl Beduínka, a dokonce i ta půlka nemá poušť ráda!“

Tamar se musela smát, protože to byla pravda, a ona z toho nemohla Zenobii vinit. Děvčátko bylo mladé a město tolik vzrušující. Když se k nim přidala Iris, Zenobie se na svou krásnou matku pověsila. „Nechci jet, mami! Proč tu nemůžeme zůstat? My dvě? Tatínkovi by to nevadilo. Právě začíná divadelní sezona a Julie říká, že tu letos v zimě bude vystupovat vynikající skupina tanečníků a herců z Říma.“

„Naše místo je u tvého otce, Zenobie.“ Iris nikdy nezvedala hlas, ale promluvila takovým tónem, že se s ní nešlo dohadovat. Pohladila tmavou hlavičku svého jediného dítěte. Jaká kráska z ní v poslední době vyrůstala a jak ji milovala!

„Nemohla bych tu zůstat s Julií? Její maminka říká, že by jí to nevadilo. K pasení koz mě nepotřebujete!“ provedla Zenobie ještě jeden poslední zoufalý pokus.

„Ne, Zenobie,“ dostalo se jí pevné, i když klidné odpovědi, ačkoli koutky úst se Iris stočily v neznatelném úsměvu. Chudáček Zenobie, pomyslela si. Věděla, jak se její dcerka cítí, ale nemohla jí to přiznat, protože bylo jasné, že projevy sympatie by pouze posílily její odpor. Ani Iris neměla ráda poušť, ale nikdy za celá ta léta, kdy byla Zabaaiho manželkou, se nepřiznala nahlas. Byla to součást tradic jejího muže a ona je přijala, když si ho vzala za manžela. Natáhla ruku k dceři. „Teď pojď, má nejdražší, a už kvůli tomu nedělej žádný povyk. Ostatní před námi zatím získali náskok několik mil a ty víš, jak nerada jezdím rychle na velbloudu. Když tak musím jet delší dobu, dělá se mi z toho špatně. Pojď!“

„Ano, mami,“ vzdychla poražená Zenobie.

Všechny tři se otočily, že půjdou, když vtom zaslechly na schodech před ložnicí neznámé kroky. Tamar strnula v předtuše nebezpečí. Nato odtáhla Zenobii od matky a znovu ji strčila pod postel překrytou dlouhými, rudými, saténovými závěsy.

„Zůstaň tam,“ zasyčela, „a nevylézej, ať se bude dít cokoli, dokud ti neřeknu. Rozumíš? Nevylézej, dokud tě nezavolám!“

Dveře ložnice se rozevřely dokořán ještě dřív, než mohla Zenobie protestovat. Ze svého úkrytu nemohla vidět, že se pokoj náhle zaplnil menší skupinou římských vojáků.

Tamar rychle postoupila kupředu a řekla: „Dobrý den, setníku. Co si přejete?“

Setník si ji směle prohlížel a pomyslel si, že má pěknou postavu s velkými měkkými ňadry a že vypadá čistě a zdravě. „Čí je to dům?“ chtěl vědět.

Tamar pochopila jeho pohled. Modlila se, aby vydržela být klidná. „Je to dům Zabaaiho ben Selima, bojovného náčelníka Beduínů, setníku. A dovolte mi, abych se představila i já. Jsem Tamar bat Hammid, starší manželka Zabaaiho ben Selima, a ta druhá dáma je jeho druhá žena, Iris bat Simon.“

„Proč jste tu samy? Kde máte služebnictvo?“ ptal se arogantně setník.

„Vidím, že jste v Palmyře nový, setníku. Beduíni tráví ve městě jen polovinu každého roku. Druhou půlku kočujeme pouští. Můj manžel odjel před několika minutami. Iris a já jsme ještě kontrolovaly, jestli je všechno v pořádku. Člověk v tom nemůže důvěřovat otrokům.“ Na okamžik se odmlčela v naději, že mu to bude stačit a nechá je jít. Poněvadž viděla, že své úmysly nezměnil, rozhodla se přejít do útoku. „Mohu se vás zeptat, proč jste vstoupili do tohoto domu? Ke zvykům římské armády nepatří vtrhávat do soukromých domů ve spřáteleném městě. Můj manžel je známým občanem tohoto města, uznávaným všemi, kteří ho znají. Má římské občanství, setníku, a osobně se zná s guvernérem. A měla bych také říct, že Zabaai ben Selim je bratrancem vládce města, prince Odenatha.“

Nedíval se přímo na ni, když vysvětloval: „Když jsme jeli kolem, byla brána široce otevřená, a protože se nám zdálo, že je dům opuštěný, přišli jsme zkontrolovat, jestli majetek římského občana nevyloupili nějací zloději.“

Lhal a oba dva to věděli. Když Zabaai odjížděl, bránu pevně zamkl. Tamar se bála, ale byla si jistá, že kdyby svůj strach projevila, jen by tyto muže povzbudila v tom, co plánovali, ať už to bylo cokoli. „Jako vždycky,“ řekla a její hlas zněl velice upřímně, „Římané přinášejí pokoj. Řeknu svému pánu Zabaaimu, jakou jste projevili starostlivost, setníku. Bude potěšen.“

Obrátila se k Iris, která stála nervózně za ní. „Pojď, Iris. Musíme spěchat za naším pánem Zabaaiem. Naši velbloudi jsou ve stáji, setníku. Byl by jeden z vašich mužů natolik laskavý, aby nám je přivedl?“

„Jak mám vědět, že jste opravdu ty, za něž se vydáváte?“ řekl setník. „Můžete být klidně zlodějky a já bych měl potom potíže se svým velícím důstojníkem.“

Kruh mužů kolem nich se stále víc svíral.

„Římský místodržící tohoto města zná dobře mého pána Zabaaiho, jeho ženy i celou jeho rodinu,“ opakovala výhrůžně Tamar. Teď už se opravdu bála. Všimla si, že to nejsou řadoví legionáři. Byli z pomocného vojska, barbaři rekrutovaní z galských a germánských kmenů, o nichž bylo známo, že jsou nemilosrdní, že nemají slitování ani respekt k nikomu – dokonce ani k ženám.

„Jsem přesvědčen, že obě jste ve městě dobře známé,“ pronesl mnohoznačně setník a muži kolem něho se rozesmáli. Oči jim přitom jen hořely. Setník se vyzývavým a krutým pohledem zahleděl na Iris a odstrčil Tamar stranou. „Chci si tě líp prohlídnout,“ řekl jí, když si ji přitahoval před sebe.

Nejdřív na něj zírala přímo s pohrdavým pohledem, i když jí srdce v hrudi vzrušením tlouklo až do žeber. Připadalo jí, jako by hleděla do tváře smrti. Setník se pomalu probíral jejími popelavě světlými vlasy. Pak nechal ruku beze spěchu sklouznout po jejím těle a začal jí hníst prsa.

„Setníku,“ promluvila tichým, napjatým hlasem, „nejen že jsem manželka Zabaaiho ben Selima, ale jsem i jediná dcera alexandrijského bankéře Simona Tita. Nedovol, aby pouhá drzost přerostla ve vážný zločin.“

„Lžeš,“ řekl s klidem. „Jsi palmyrská děvka.“

„Setníku, nedělej to,“ zkoušela to Iris ještě jednou chvějícím se hlasem. „Nemáš doma ženu nebo sestru? Líbilo by se ti, kdyby jim někdo provedl něco podobného?“

Pohlédl na ni bez jakékoli známky citu. V jeho ledově modrých očích nebylo milosrdenství ani slitování. „Už je to dávno, co jsem měl pěknou ženskou,“ odpověděl a zvrátil ji dozadu na postel.

Instinkt k přežití jí kázal, aby se pokusila zvednout, ale on ji strhl brutálně zpět a Iris ztratila veškeré sebeovládání. V čiré hrůze začala ječet. Setník svou oběť jednou rukou uhodil, zatímco druhou jí trhal oděv a vyhrnoval jí ho přes břicho nahoru. Protože s ním zápasila, neboť se velice styděla za to, co s ní dělá, a škrábala ho šílená strachy nehty po tvářích, vrazil jí koleno mezi přitažená stehna. Iris neměla milostné zkušenosti s žádným jiným mužem kromě milujícího manžela. V jeho rukou poznala pouze něhu a laskavost. Nikdy si ani nedovedla představit, že by tohle mohl nějaký muž ženě provést. Ačkoli věděla, že je to beznadějné, nepřestávala s ním zápasit, protože něco hluboko v nitru odmítalo přijmout takovou hrůzu. A setník se ji zuřivě snažil přemoci a nutil ji bezpodmínečně se mu podřídit. Obě oči jí natekly tak, že téměř neviděla, ale cítila, jak se jí konečně zmocnil a vnikl s krutou, palčivou bolestí do jejího protestujícího těla. Když nepřestával přirážet a kochal se pouze svou vlastní rozkoší z podmanění ženy, vědomí ji konečně opustilo.

„U bohů,“ supěl setník, „už celé měsíce jsem si neužil s takovýmhle kusem ženské!“

Děvčátko Zenobie skryté pod závěsy lůžka pevně svíralo zavřená víčka. Byla vyděšena neznámými zvuky ozývajícími se nad ní, třásla se a nechápala, proč slyší matku, jak prosí tak zoufale vystrašeným hlasem. Potom matka zaječela a dál už nebylo ženské hlasy slyšet, ozýval se pouze hrubý mužský smích a slova, jimž nerozuměla.

Iris už je neslyšela. Nikdy se nedozvěděla, že se na ní vystřídal setník i dalších půl tuctu mužů, kteří trpělivě čekali, až na ně přijde řada, aby mohli znásilnit její nehybné tělo. Nakonec ji setník zneužil podruhé a klel, neboť byl hotov příliš brzy. V extázi jí prořízl hrdlo, jako by porážel bezmocné jehňátko, obratně a aniž se potřísnil krví.

Tamar, kterou povalili na záda na studenou dlaždičkovou podlahu a přehrnuli jí oděv přes hlavu, se nevedlo o mnoho lépe než Iris. Ale Tamar byla natolik znalá věci, že se nebránila. Když ji poslední muž přestal zneužívat, pokládali její nehybné tělo za mrtvé, a tak se ani nenamáhali použít na ni nůž. Ležela a sotva se odvažovala dýchat, zatímco vojáci odnášeli z komnaty těch pár věcí, které tu zůstaly, protože většinu vybavení odvezl s sebou jako vždy Zabaai ben Selim. Hrůzou zadržela dech, když strhli z postele přehoz i s pokrývkami. Modlila se ke všem bohům, na něž si vzpomněla, aby v chamtivém a chlípném spěchu nezahlédli děvčátko Zenobii. Její horečné modlitby byly vyslyšeny. Očima se setkala s vyděšenou dívkou a varovala ji pohledem, aby se nehýbala a byla tichá jako hrob.

Připadalo jí jako věčnost, jak tam ležela na chladných dlaždicích, zatímco její znásilněné tělo nesnesitelně bolelo. Nedovolila si ani zasténat ze strachu, aby si nevšimli, že je naživu. Když vojáci prohlédli všechny pokoje a sebrali odtud všechno cenné, konečně dům Zabaaiho ben Selima opustili. Tamar slyšela, jak koňské podkovy hlasitě klapou na nádvoří, a divila se, jak to že je neslyšela už předtím. Možná že přiměli svá zvířata, aby se chovala tiše, a oni tak mohli překvapit lidi uvnitř. Alespoň nyní věděla, že patří ke kavalerii, a to by mohlo usnadnit manželovo pátrání po vinících.

Když si byla jistá, že jsou samy, zasténala bolestí a pokusila se posadit. Zenobie se vyškrábala zpod postele a po tvářích se jí koulely slzy, když pomáhala Tamar vstát. Děvče bylo bledé a celé se třáslo. Pečlivě se vyhýbalo pohledu na postel. „Je matka mrtvá?“

Tamar přikývla. „Nedívej se tam, děvče.“

„Proč, Tamar? Proč to udělali? Řekla jsi jim, kdo jste. Proč tě zranili a matku zabili?“

Tamar vyplivla zlomený zub. „Římanům nic nevysvětlíš,“ řekla svárlivě, když se jí konečně podařilo se Zenobiinou pomocí sednout a opřít se zády o postel. Náhle se zastyděla za svůj neuspořádaný vzhled, a stáhla dolů sukni své dalmatiky, i když ji měla celou zmačkanou, roztrhanou a potřísněnou. „Nemyslím, že by ukradli i velbloudy, dítě. Dojdi do stájí, vezmi si jednoho a jeď jako vítr za otcem. Řekni mu, co se stalo! Já nemohu, Zenobie. Musím počkat tady.“

„Je to všechno moje chyba,“ plakala Zenobie a stříbřité oči měla plné slz. „Moje matka je mrtvá! Kdybych nebyla taková, kdybych se jen připravila k odjezdu a odjela s ostatními, místo abych se schovala jako zlobivý spratek!“ začala lítostivě vzlykat.

Tamar si zhluboka povzdychla. Bolelo ji celé tělo a měla chuť na Zenobii zaječet, že je to opravdu její chyba, protože je zdržela, až je vojáci našli bez ochrany. Potom se však podívala na dívčin obličej, zničený smrtí matky. „Ne, děvče,“ odpověděla pevně a najednou tomu dokonce i věřila, „nesmíš se obviňovat. Byl to osud, vůle bohů. Teď jdi a přiveď otce.“

„Budeš v pořádku?“ popotáhla úzkostlivě Zenobie.

„Přines mi džbán s vodou a vydržím to. Pak musíš jet, ale buď opatrná.“

„Vyjedu zadní branou,“ slíbila Zenobie.

Tamar unaveně přikývla. Najednou si připadala tak vyčerpaně a velice, velice staře. Musí přežít, už jenom proto, aby uviděla, jak budou potrestáni ti, kteří jí to provedli a svévolně zavraždili Iris. Když Zenobie odešla, zůstala sedět v poledním žáru a téměř bez jakýchkoli emocí sledovala dvě masařky, které bzučely na Irisině znásilněném těle.

Zenobie vyšla z domu a šla podél zeleninové zahrady ke stájím, kde čekali tři netrpěliví a vrtošiví velbloudi a přežvykovali píci. Necítila nic. Ani smutek, ani hněv, ani strach. Byla ochromená šokem ze vzpomínky na to, jak její matka prosila o milost. Nikdy předtím Zenobie neslyšela, že by matčin hlas zněl tak úpěnlivě jako tohoto dne – tak prosebně a vyděšeně. Jeho ozvěna jí stále ještě zněla v uších, až si myslela, že jej tam bude slyšet po zbytek svého života.

Bezmyšlenkovitě poplácala svého velblouda, nezvykle mírné, světlé zvíře. Vyšplhala se mu do sedla a řídila ho k zadní bráně otcova domu, kde se sklonila a odstranila závoru. Velbloud běžel svižně, dělal stále větší a větší kroky, až se zdálo, že nad cestou přímo letí.

Zenobie mu seděla na zádech pevně usazená v sedle z rudé kůže. Bílý lněný chiton měla vykasaný, aby mohla zlatavýma nohama velblouda svobodně vést a její mysl přitom zuřivě pracovala. Proč ti muži působili bolest její matce? Vůbec to nechápala, protože ve svém životě nezažila od mužů nic jiného než laskavost a shovívavost. Její otec i všichni její starší bratři, stejně jako jejich přátelé, ji hrozně rozmazlili. Věděla, že muži občas bijí své ženy, protože nevyrůstala úplně skrytě, ale to všechno nezašlo za rámec úctyhodnosti. Všichni říkali, že žena potřebuje občas usměrnit. Nikdy neviděla, že by otec své ženy tloukl, a kromě toho matka ty muže, kteří ji napadli, vůbec neznala. A když je Iris neznala, proč na ni byli tak zlí, proč jí způsobili bolest a proč ji zabili? To prostě nedokázala pochopit.

Patřila brutalita jako charakterová vlastnost pouze k Římanům? Nebyla to nějaká podivná forma šílenství, která je zasáhla a způsobila, že se vrhali na nevinné neznámé ženy?

Popoháněla svého velblouda malými podpatky k stále větší rychlosti, protože už před sebou viděla prach otcovy karavany. Brzy míjela první rodinné skupiny, které tvořily její kmen. Když její velbloud utíkal kolem nich, všichni jí mávali a zdravili ji. Laskavě se na ni usmívali, protože byla všemi v kmeni velice oblíbená, a nemělo to důvod jen v tom, že byla dcerou jejich náčelníka. Zenobie bat Zabbai byla vždycky veselé a laskavé dítě. V čele zástupu už zahlédla otce a nejstaršího bratra Akbara. Začala na ně mávat a horečně volat. Její mladý hlas jí dutě zvučel v uších.

„Hola, maličká!“ zvolal Akbar škádlivě. „Chceš závodit na tom svém mouchami pokousaném starém mrzákovi s mým šampionem?“ Vtom si všiml jejího ztrhaného, bledého obličejíčku a zavolal na otce: „Otče, něco se stalo!“

Celá karavana se zastavila a Zabaai slezl ze svého velblouda a sundal dolů i dcerku. Kolem nich se začal shromažďovat dav.

„Co se děje, kvítečku?“ ptal se náčelník Beduínů. „Kde je tvá matka a Tamar?“

„Římani,“ začala Zenobie. „Přišli Římani a matka je mrtvá a Tamar vážně zraněná!“

„Cože?! Co to říkáš, Zenobie? Římané jsou naši přátelé.“

„Římani zabili mou matku!“ zaječela na něj, neboť se přestala ovládat, a horké slzy vytvořily na její tvářičce špinavé stružky. „Tamar mě strčila pod postel. Neviděla jsem je, ale slyšela. Udělali něco mé matce, kvůli čemu křičela, plakala a prosila je o milost! Nikdy jsem neslyšela matku prosit! Nikdy jsem neslyšela matku tak žebrat, ale oni ji donutili žebrat, a potom ji zabili! Tamar je hrozně zraněná, nemůže ani vstát ze země! Musíš jet domů, otče! Musíš jet domů!“

Zabaai ben Selim cítil, že mu nohy vypovídají službu. Věděl, co se stalo jeho manželkám, ačkoli tohle nevinné dítě to nechápalo. Otázkou bylo proč? Zavyl zuřivostí, bolestí i smutkem a začal si trhat vousy a šaty. Když pominul první nápor vzteku, začal udílet rozkazy. Karavana se rychle obrátila na zpáteční cestu. Avšak Zabaai ben Selim, jeho starší synové a dcera na ostatní nečekali. Znovu nasedli na velbloudy a rychle se vraceli po pouštní cestě k předměstí Palmyry, kde v jasném poledním slunci stál jejich dům. Jeli tak prudce, že karavana, která je následovala, projížděla prachem, držícím se ještě ve vzduchu, až z něj všichni byli celí žlutí.

Když dorazili, Tamar byla při vědomí pouze napůl a Zenobie se poprvé odvážila pohlédnout na znásilněné tělo své matky. Zalapala vyděšením po dechu z toho, co viděla. Irisino tělo bylo groteskně rozhozeno na posteli, její světlemodrá dalmatika i sněhově bílá spodní tunika byly celé roztržené a odhalovaly její rozkošná prsa, celá potlučená a zkrvavená. Na vnitřní straně sněhobílých stehen jí fialověly velké modřiny. Krásný, sladký obličej jí ztemněl, šedomodré oči se jí ve smrti pevně zavřely a rudá ústa byla tak svévolně ztýrána a rozkousána, že byla jen stěží k poznání. Ti, kteří ji znali, byli zděšeni pohledem na to, jak byla její krása zničena.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PROLOG

ČÁST I.

DÍVKA

Kapitola 1