Copyright © 2012 by Two of a Kind, Inc.

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Blažena Kukulišová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BEAUTIFUL SACRIFICE

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Blanka Sýkorová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-494-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-495-3 (mobi)

Věnováno Mattovi a Heather,

kteří mě nikdy nepřestanou udivovat a těšit.

Má-li se v noci 21. prosince 2012 vyplnit příslib,

velké kolo rozdrtí starý svět na prach,

Kukulkán jej rozfouká za Bakaby

a Kawa’ilovi stoupenci budou vládnout ve Věku králů.

MODERNÍ PŘEKLAD

STARÉHO MAYSKÉHO PROROCTVÍ

ZE ZTRACENÉHO KAWA’ILOVA KODEXU

KAPITOLA PRVNÍ

Doktorka Lina Taylorová vjela na parkoviště pro zaměstnance houstonského Mayského muzea.

Bezva, oddechla si. Skoro prázdné. Můžu zaparkovat u zadního vchodu. Díky bohu za zimní prázdniny.

Než vypnula motor svého malého civicu, rozhlédla se po okolí, což v posledních měsících dělala automaticky. Nikdo si jí nevšímal. Nebyl důvod, proč by jí měl po zádech přeběhnout mráz.

Ale přeběhl.

Těsně předtím, než odemkla dvířka, jí zazvonil telefon. Podle tónu poznala, že jí volá máma, Cecilia Reyes Balamová – pro přátele, příbuzné a obchodní partnery Celia.

Volá kvůli rodině nebo práci? Lina váhala. Nejspíš z obou důvodů. Moje prababička si bezpochyby stěžuje na své slabé srdce a pravnučku, co ji moc často nenavštěvuje a měla by být dávno vdaná a obklopená dětmi.

A Celia by se měla snažila něco s tím udělat. Celia poletovala mezi rodinou a prací jako planeta obíhající kolem dvou hvězd. Lina by si přála zvládat všechno aspoň z poloviny tak snadno jako její máma. Byla spíš po tátovi, akademička, která miluje práci v terénu, objevování starověkých měst a svatyní hezky pomalu, jeden tah štětce po druhém. Jenže plat dostávala za to, že byla jednou z veřejných tváří Mayského muzea, ne za práci na vykopávkách v odlehlých končinách Yucatánu, kde to měla tak ráda.

Linin mobil zacvrlikal potřetí svou veselou znělku, žhavý rytmus salsy. Zauvažovala, jestli hovor nenechá spadnout do hlasové schránky, ale pak tu možnost zamítla. Jestli s ní Celia chce mluvit, vyhledala by ji osobně. Mrkla na hodinky – do začátku přednášky jí zbývala spousta času – a rozevřela telefon.

„Dobré ráno, Celie. Jsi ve městě?“ zeptala se Lina.

„Ne, pokud to není nutné.“

„Je s rodinou všechno v pořádku?“

„Abuelita si stěžuje na srdíčko,“ řekla Celia; mluvila o Linině prababičce. „Každý den mi volá a ptá se, kdy ji navštívíš. A mi primo taky.“

„Carlos dělá vždycky to, co chce abuelita.“

„Neohrnuj nad ním nos,“ odpověděla Celia. „Bez Carlose bys kolem sebe neměla všechny ty artefakty, co máš ze všeho nejradši.“

No, nevím, pomyslela si Lina. Hunter Johnston by jim možná mohl konkurovat... kdyby chvíli zůstal na jednom místě.

Provinile stočila pozornost zpátky k mámě. „Nepohrdám jím. Neznám Carlose tak dobře jako ty.“

„Nevídáš se s ním dost často.“

To Lina nemohla popřít. S máminým bratrancem Carlosem si od dětství nerozuměla. Ani teď nepociťovala nutnost předstírat, že jsou si blízcí, přestože ji opakovaně zval, aby spolu jednali o artefaktech Reyes Balamových a o tom, jak by se daly vhodně využít při oslavě blížícího se baktunu – nového cyklu v mayském kalendáři. Otočení kola času mezi Mayi všeobecně a obzvlášť u její prababičky provázely velké oslavy.

Jestli chce Carlos pomoct s výzdobou pro baktun, ať jde za Philipem. Až dosud se beze mě vždycky obešli.

Jakkoli se snažila zavděčit se svému otci, nikdy se jí to nepodařilo.

Lina se rozhodla nevšímat si minulosti plné zklamání. „Co se děje?“ zeptala se.

„Bylo v té dodávce, co Philip poslal z Belize, něco dobrého? Na trhu se to hemží fámami.“

„Definuj mi, co je dobré.“

„To, co se dá při aukci draze prodat, co jiného?“

Lina sebou trhla. „Prosím tě, Celie. Někdo by to mohl zaslechnout a špatně pochopit. Po tom skandálu…“

„Ty a Philip,“ přerušila ji Celia, „pořád děláte ze všeho vědu, i když o nic nejde.“

Po mnoha tisících vynaložených na promazávání byrokratických koleček, pomyslela si Lina, a zničení Philipovy i mé akademické reputace. A rodinnému byznysu v dovozu a vývozu to taky neprospělo.

„Promiň.“ Lina se snažila vrátit rozhovor do původních kolejí.

„Jo, jasně,“ prohlásila Celia. „Musíš dbát o svou reputaci. Chápu. Dokud Philip nachází na naší půdě artefakty a rodina Reyes Balamových něco z nich ‚daruje‘ Mayskému muzeu – a o hodně víc mexickým muzeím – nemáš se čeho bát.“

„Philip dodává artefakty i tobě pro dovoz a vývoz, “ podotkla Lina klidným hlasem, přestože věděla, že nemá smysl snažit se překlenout propast mezi rodiči.

Byli ještě pořád manželé, ale kvůli neustálým hádkám spolu nežili.

„Každý artefakt, který dostanu, je důkladně zdokumentován i s příslušnými exportními papíry, a všechny poplatky a daně jsou řádně zaplacené,“ odpověděla Celia, jako kdyby recitovala něco, co zná zpaměti. „Dostala jsi poslední dobou ještě nějakou další zásilku?“

„Šlo by to rychleji, kdybys mi prozradila, co hledáš. Pak bych ti mohla říct, jestli to mám.“

„Kolují řeči. Spousta fám.“

Lina čekala.

„Proslýchá se něco o obsidiánové masce vytesané z jediného kusu kamene, nikdy neotevřeném božím balíčku, posvátném žezle s obsidiánovými zuby, jadeitovém Chac Moolovi, dlouhém třicet centimetrů, a nádherném obsidiánovém noži, vyrobeném výhradně pro prolévání královské krve. Dokonce o nějakém neznámém kodexu. Tohle všechno a další kousky, v té nejvyšší kvalitě, se prý objevilo a zase zmizelo jako dým.“

Lině se rojilo hlavou tolik možností, že se chvíli nezmohla na jediné slovo.

„Jednotlivé artefakty?“ vysoukala ze sebe nakonec.

„Jo.“

„Ale… to není možné.“

Celia se zasmála. „Ne nemožné, jen moc, moc drahé. Nic jsi o tom neslyšela?“

„Ne. Už i jediný takový nález by v archeologickém světě vyvolal senzaci. A to všechno pohromadě? Sen. Pouhý sen.“

„Kdyby ses něco dozvěděla, zavoláš mi, ano?“

„Jestli zavolám? Vylezu na střechu a budu křičet do všech stran.“

„Ne! Budeš hezky potichu a zatelefonuješ jen mně.“

Lina chvíli mlčela. Vzpomněla si na ten pocit, že ji někdo špehuje. Pronásleduje. Její máma možná nebyla jediná, kdo si o Lině myslel, že má přístup k neuvěřitelným mayským nálezům určeným pro černý trh.

„Ukážu ti všechno v muzeu,“ řekla Lina. „Uvidíš, že tam není nic podobného tomu, co popisuješ. Prosím tě, vyřiď to všem, koho znáš.“

„Vůbec nic?“

„Vůbec nic,“ odpověděla Lina důrazně.

„Tak už se nebudu zbytečně zdržovat. Mám i jiné zdroje, ale v tebe jsem doufala nejvíc. Slib mi, že nezapomeneš na abuelitiny narozeniny. Už za pár dní.“

„Čtyři.“

„Slib mi to.“

„Jo, přijedu,“ ujistila ji Lina. „Ale nezůstanu dlouho, protože mám spoustu práce…“

„Já taky,“ přerušila ji Celia. „Tak ahoj, zatím.“

A ukončila hovor.

Lina se v autě zasmála. Celia, shánějící jedinečné artefakty, byla zkrátka živel.

Rozhlédla se po parkovišti – ještě pořád prázdném –, odemkla dvířka a vystoupila. Začínat s výukou v sedm ráno jí moc nevyhovovalo, ale mnoho jejích studentů chodilo do práce. Rozvrh v muzeu se tomu musel přizpůsobit.

Zamkla vůz a rychle vykročila ke vchodu pro zaměstnance. Při chůzi se ohlédla přes rameno.

Dvakrát.

Nikde nic, ve stínu ani tam, kde svítilo ranní slunce. Žádný očividný důvod pro ten nepříjemný pocit, že po ní někdo jde, a přesto se jí vzadu na krku ježily chloupky. Nikdo za ní ani vedle ní, jen teplý větřík, líně vanoucí po parkovací ploše.

Možná začínám být paranoidní jako táta.

Ale Lina si nepřipadala jako cvok. Měla jen pocit, že ji někdo pozoruje.

Ve spěchu naťukala kód elektronického otvírání vchodu pro zaměstnance. Dveře se otevřely s cvaknutím, které se hlučně neslo tichým prostorem kolem muzea ve tvaru pyramidy. V metropolitním Houstonu byl takový pozemek velice drahý, ale pokud se Reyes Balamovi v něčem vyznali, tak v tom, jak investovat peníze, aby co nejvíc vynášely.

Rychle prošla otevřenými dveřmi a důkladně je za sebou zavřela. Druhé bezpečnostní dveře před ní byly z těžkého skla a odrážela se v nich postava mladé, středně vysoké tmavovlásky s velkýma tmavýma očima, plnými rty a v černém hedvábném kostýmu, jemuž se moc nedařilo maskovat její křivky.

Lina si svého odrazu sotva všimla. Dávno se smířila s tím, že z ní nikdy nebude vysoká, štíhlá blondýna. Zadala další číselný kód. Skleněné dveře se pomalu otevřely a pak se za ní s hlučným klapnutím zabouchly.

Pomalu a dlouze vydechla. Nepříjemný pocit, že ji někdo sleduje, polevil. Zřejmě to souviselo s tím, že ji od města venku dělily dvoje bezpečnostní dveře.

Vzduch uvnitř byl chladný a suchý, příjemný pro lidi a přímo skvělý pro artefakty, tvořící srdce a duši muzea. Podívala se na hodinky. Měla co dělat, aby přišla včas. Rychle vykročila k malému křídlu, kde se nacházely konferenční místnosti a stísněný přednáškový sál.

Nejdřív se snažila navykládat si, že ta netrpělivost, co v ní bublá a pohání ji, nesouvisí se šancí, že znovu potká Huntera Johnstona, ale pak si přiznala, že je to ve skutečnosti jediný důvod jejího spěchu. Ten člověk ji fascinoval a současně doháněl k zoufalství. V posledních několika měsících si spolu po výuce povídali – tedy pokud se tam ukázal – a párkrát spolu zašli na kafe. Vzájemně kolem sebe kroužili, stejnou měrou s touhou a opatrností.

Jenže před dvěma týdny Hunter zmizel. Předtím se taky stávalo, že nepřišel, ale nikdy nechyběl tak dlouho. Možná o tohle téma ztratil zájem. Nebo o ni.

Potřásla hlavou a řekla si, že na Hunterovi nezáleží. Teď musela jít učit. Chystala se proběhnout rovinku do cíle, za nímž ji čekalo kafe a odpočinek.

KAPITOLA DRUHÁ

„Seš tam? Potřebuju tě.“

Hunter Johnston si nevšímal únavy, která mu tlačila na víčka, a celý zamračený si poslechl zprávu ze záznamníku. Jase znal celý život, ale takhle svého kamaráda ještě nikdy neslyšel. Modlil se, aby to nemělo nic společného s Jasovou manželkou a dětmi. Hlavně s dětmi. Děti jsou tak nevinné a křehké.

To pomyšlení Huntera donutilo otevřít rázným škubnutím okno v bytě. Bylo osmnáctého prosince a v Houstonu muselo být už takhle po ránu k pětadvaceti stupňům. Léto se prostě nemínilo vzdát.

Lepší než Yucatán, řekl si. Nikdo po mně nestřílí.

Zaplavil ho horký vzduch, plný městských pachů – plyn, nafta, asfalt, beton, prach, smrádek linoucí se z plného kontejneru a k tomu mix mexických a čínských bister. Hunter usoudil, že i tahle směs pachů je pořád lepší než zatuchlý vzduch v jeho bytě a okoralé jídlo, na které úplně zapomněl, když ve spěchu odjížděl do Mexika zachránit jednu mladou ženu, jíž hrozilo, že ji prodají jako porci tamales na nějakém špinavém městském rohu.

Svět, co je na hony vzdálený bezpečné a dobře osvětlené učebně doktorky Liny Taylorové.

Sni dál, troubo, řekl si. Z posledního rádoby rande u kafe jsem musel utéct. Budu mít kliku, jestli se mnou ještě promluví.

Pod zamlženou oblohou se třpytila světla bytů a kanceláří. V Jasově bytě naproti přes ulici už byla otevřená okna a rolety vytažené tak, aby dovnitř co nejvíc proudil vzduch. Za jedním z oken se mihla silueta ženy, držící v náruči rozdováděné batole. Ali, Jasova láska ze střední školy a matka jeho dětí.

Hunter Jasovi záviděl to, co má, a současně se toho bál. Už navždycky ho měla pronásledovat bolest ze ztráty něčeho, co kdysi tvořilo část jeho duše.

Lehounké závěsy ve vánku plaše tančily před Hunterovým obličejem, jako když se poslední dívka stydlivě dívá přes tělocvičnu na posledního chlapce a říká si: mám, nebo nemám?

Se Suzanninou matkou se seznámil v den podobný tomuhle. O sedm let později byly matka i dcera mrtvé.

Musíš to překonat. Život jde dál.

Skončilo to téměř před osmi lety, ale ještě pořád cítil řezavou bolest.

Větřík kolem Huntera poletoval jako smích, jako živé vzpomínky, palčivé. Rázně okno zavřel. Záclony se bezživotně svěsily. Už žádný tanec, žádná další plachost.

Nikdy víc.

Zvedl mobil a napsal Jasovi textovku. Chlapi z hraniční hlídky drželi při sobě, i když se tomu oficiálně říkalo imigrační a celní služba (ICE) a Hunter odtud už před mnoha lety odešel. Nelíbilo se mu mít svázané ruce rozkazy těch nahoře, zatímco si mizerové dělají, co chtějí. Pouta ICE pokrývalo hedvábí benefitů, ale i tak mu po čase rozdrásala zápěstí.

Krvácí i tobě ruce, Jasi?

Někdo zabušil na dveře bytu. Rázně. Ozval se Jasův hlas, tichý a naléhavý.

„Huntere, seš tam? Viděl jsem světlo.“

Hunter udělal tři dlouhé kroky ke dveřím. Když je otevřel, stál tam Jase a držel pod levým podpažím tlustou obálku z konopného papíru. Měl na sobě džíny a tričko, nohy nazuté do obnošených kožených sandálů a krátké, husté vlasy celé ježaté. Jeho široký obličej působil unaveně. Soudě podle tmavého strniště na bradě se už aspoň týden neholil.

„No ahoj!“ Hunter se k němu natáhl. „Zrovna jsem ti poslal textovku. Byl jsem dva tejdny na Yucatánu.“

Jase se širokým úsměvem přijal jednoruké objetí a vzájemně se s kámošem poplácával po zádech. „Došlo mi to. Ale před chvílí jsem si všim, že jsou otevřený okna.“

„Co Ali a děti, jsou v pořádku?“

„Smrkaj a kašlou, těšej se na Vánoce – jako obvykle.“

Hunter si tiše oddechl. Děti jsou v pořádku. Všechny ostatní problémy se dají vyřešit. Vyzval Jase posunkem, ať jde dál, a zavřel za ním dveře.

„Budeš teď nějakou dobu doma?“ zeptal se Jase.

„Než zazvoní telefon. V rodinným byznysu to vře. Všechna tahle narkoagrese nutí lidi na obou stranách hranic šmejdit ve všech koutech.“

„Ani se nedivím.“ Jase hodil světle hnědou obálku na kuchyňskou linku. „To svinstvo, co se teď děje, člověk musí vidět, aby uvěřil.“

„Proto mě potřebuješ?“

Jasův úsměv zmizel, najednou vypadal v obličeji mnohem starší než na svých čtyřiatřicet. „Dvaadvacátýho mám padáka. Jo, veselý Vánoce...“

Hunter ztuhl. „Cože?“

„Ze skladiště ICE zmizely nějaký věci. Víš, jak to tam vypadá – skříňky narvaný až po strop, plno zbraní, drog, prachů a všeho možnýho.“

„Brubaker si myslí, že prodáváš drogy z důkazních skříněk?“ zeptal se Hunter užasle.

„Ne.“ Jase si s povzdechem nalil trochu kávy a odnesl si ji ke stolku. Ztěžka se posadil do jedné ze dvou nesourodých židlí. „Nikdy jsem žádný vyšetřování nemařil a nevzal jsem si ani groš ze všech těch špinavejch peněz, co nám tečou pod rukama, a on to ví. Ale jestli ty zmizelý věci do jednadvacátýho nenajdu, budu drhnout hajzly u Mamacita’s. Jazykem.“

„Za tři dny?“ zeptal se nevěřícně Hunter.

Jase přikývl. Odpočítával minuty. Vlastně i vteřiny.

„No a co se ztratilo?“ zeptal se Hunter. „Zbraně?“

„Nějaký mayský předměty. Nebo aztécký. Nebo z těch kultur ještě předtím, jak se jmenují?“

„Mochická? Olmecká? Mixtécká?“

„To je putna. O tomhle fakt vím velký kulový. Proto tě potřebuju.“ Jase najednou sevřel hlavu v dlaních. „Ali mi nedávno řekla, že je v tom. Byl jsem šťastnej jako blecha. A teď tohle. Nevím, co jí mám povědět. Ne že by se ztratil koks nebo zlato, ale Brubakerovi hoří koudel za zadkem a může za to politika. A jak chceš vysvětlovat politiku těhotný mámě, co musí nakrmit děcka a jejího manžela chtěj vyhodit z práce?“

A já jsem tvoje jediná záchrana, pomyslel si ztrápeně Hunter. Sakra Jasi, nedivím se, že seš z toho vedle.

Hunter si sedl do druhé židle u mrňavého kuchyňského stolku. Vrazili do sebe koleny a oba automaticky uhnuli, aby uvolnili prostor. Vyrostli u malých stolů v malých kuchyních.

„Vezměme to od začátku,“ řekl Hunter. „Jak se ICE k těm artefaktům dostala?“

„Jsou to asi tak dva, tři tejdny.“ Jase si promnul oči jako někdo, kdo se moc nevyspal. „Kolem prvního prosince. Dohlížím na tréninkovou akci na hraničním přechodu v Matamoros. Všechno suchý jako troud. Všichni nadávaj, nabroušený. Bíglové začínaj skučet už jen proto, že se cítěj mizerně.“

„Bíglové? Chcete, aby prevíty ulízali k smrti?“

„Tihle psi se nedaj zastavit. V jednom kuse čmuchaj. Jako štěňata jsou to rozkošní paličáci. A na letištích a v přístavech se k turistům chovaj mnohem přátelštěji než průměrnej německej ovčák.“ Jase vzhlédl od své kávy. „Je to docela chytrý, víš? Bíglů se nikdo nebojí. Ali pořád říká, že jednoho šlohne a vezme ho domů dětem.“

Hunter se skoro usmál. „Tak jo, seš na tréningový akci s bíglama. Co dál?“

„Jde o společný cvičení ICE a DEA, ti spolu vycházej asi jako nevlastní bráchové. Ale když tě šéf požádá o slušný chování, přece si dáš bacha a nenecháš se chytit při nějaký špíně.“

„Co se stalo?“

„Dorazí tam náklaďák s korbou, poznávačky Quintana Roo. Psi vyšilujou. Skučej, hrabou prackama ve vzduchu, škubaj za vodítka. Vidíme jen pytle s cementem a nějaký bedny s nářadím.“

„Koks?“ zeptal se Hunter.

„Jo, ten našli psi nacpanej v těch pytlech cementu. Ale ne moc. Pár kilo, žádná velká dodávka.“

Hunter nadzvedl jeden koutek. „A ten hlupák řidič se dušuje, že nepozná koks od betonu, že jo?“

„Jak jsi to uhod?“ zeptal se Jase suše. „Koks byl amatérsky zabalenej a vypadalo to, že aspoň s jedním z těch balíčků se něco dělo, než ho tam šoupli. Někdo se snažil přerazit pach koksu petrolejem nebo tryskovým palivem, ale psi ho stejně vyčmuchali.“

„Řidič měl smůlu,“ řekl Hunter.

„Nejspíš jo, ale skoro to vypadalo, jako by si oddech, že jsme ho chytli. Vypovídal víc než ochotně. Choval se, jako kdybysme ho ochránili před šamany. Dal nám adresu, kam měl ten náklad dovízt.“

„Mluvil bez advokáta?“

Jase pokrčil rameny. „O advokáty se nestaral. Jen se snažil dostat se fofrem dál od toho nákladu. Chtěli jsme mu to usnadnit, dokonce jsme zařídili, ať ho vezmou do vazby v okrese Cameron na základě blíže neurčenýho obvinění, aby se to neřešilo přes nás a neměl záznam u DEA. Ale za pár dní ho tam jeden chlap sejmul.“

Hunter tiše hvízdl. „Někdo v tom vězí až po uši.“

„Vítej na hranicích, kde jsou špinavý prachy a bílej koks a nikdy nevíš, kdo má v kapse nálož.“ Jasův hlas zněl spíš unaveně než trpce. Takhle to na hranicích chodí – je to válečná zóna.

„Kdo je ten, co ho sejmul?“

„Je z Harlingenu, z gangu Latin Kings.“

„Uved, jakej měl důvod toho člověka zabít?“

„Prý se na něj divně díval. Má už beztak doživotí za vraždu čtyř lidí včetně dvou děcek, co spaly v posteli, ale kdo vydal rozkaz k zabití toho řidiče z Quintana Roo, to z něj nikdo nevypáčí.“

„Ani kdyby mu z toho doživotí něco ubrali?“

Jase vypadal, jako by si chtěl odplivnout. „Okresní prokurátor v Cameronu je ctižádostivej. Netají se tím, že chce kandidovat na guvernéra. Za handlování s vrahem dětí nedostaneš moc bodů.“

„Můžeš jich dostat spoustu, když dopadneš ty, co objednali vraždu.“

„Lepší vrabec v hrsti, než holub na střeše.“ Jase upil trochu chladnoucí kávy. „Prokurátorův asistent se s ním snažil dohodnout, ale ten grázl se tvářil, jako by byl v místnosti sám.“

„Takže ať ten příkaz k sejmutí řidiče z Quintana Roo vydal kdokoli, bude to velká šarže. Někdo z Latin Kings?“

Jase zavrtěl hlavou. „Nikdo z LK až dosud nejevil ani nejmenší zájem o obchodování s artefakty. Toho koksu, co jsme našli, možná bylo dost na to, aby kvůli tomu někdo zařval, ale...“ Pokrčil rameny, vláčně jako někdo, jehož předkové pocházeli z obou stran hranic.

„Zabít tě může i hrst hlíny,“ řekl Hunter.

„Jo. Ten řidič neměl s drogama nic společnýho. Byl to spíš nějakej farmář z Q Roo, chlápek, co se hrabe v hlíně, ne někdo, s kým by chtěli hoši od Latin Kings otevřeně spolupracovat.“

„Co ty artefakty? Myslíš, že šlo hlavně o ně?“

„Hoši z DEA si to evidentně mysleli. Nad pěti kily koksu ohrnovali nos. Pro soukromý účely je to hodně, ale pro DEA je to malá ryba. Ale ochotně by ty artefakty vydali do Mexika za velkou zlatou hvězdu jako ocenění dobrejch sousedskejch vztahů. A to samý platí pro našeho horlivýho Brubakera.“

Hunter potřásl hlavou a odbyl to jediným slovem. „Politika.“

„No jo. Jako obvykle jsme se chvíli hadrkovali a pak jsme se dohodli. DEA si vzala na starost drogy a ICE artefakty. A protože nebyly žádný důkazy pro trestní stíhání – řidič to měl za sebou – Brubaker jen nařídil, ať ty artefakty před vrácením do vlasti vyfotěj.“ Jase vydechl, jako by tahal vzduch až z paty. „Sakra, proč jsem to nepředal hochům od FBI. Ti se můžou přetrhnout, když jde o politiku.“

Hunter si v duchu přebíral, co se dozvěděl. „Takže koks měla bejt řidičova odměna za to, že všechno převeze přes hranice?“

„To a život jeho rodiny. Víš, jak to chodí.“

Hunter se ušklíbl. Ano, věděl. A nelíbilo se mu to.

„Ty artefakty,“ pokračoval Jase, „nebyly zabalený jen tak halabala jako koks. Někdo je zabalil mnohem pořádněji a zastrčil do pytlů s cementem stejně jako drogy, říznutý petrolejem. Nejdřív jsme mysleli, že jsou to balíky černýho opia nebo něco jinýho, co tam někdo před cestou na sever přihodil. Ale mělo to divnej tvar.“

„A ta adresa, co vám dal ten řidič, než ho oddělali?“

„Omrkli jsme to tam.“ Jase ztěžka polkl při vzpomínce, na niž by chtěl radši zapomenout. „Viděl jsem tam věci, který už nikdy nevymažu ze svý paměti.“

Chvíli hleděl do hrnku s kávou; nechtělo se mu vracet se k něčemu, co se dá slovy jen těžko vylíčit. Jenže se o to musel aspoň pokusit. „Nebyl to jeden řádící psychopat. Žádný těla. Jen všude samá krev, i tam, kde bys nevěřil, že se dostane. Krev z víc než jedinýho člověka, víc než z deseti. Čerstvá. Stará. Krev, vosk ze svíček a hnijící kytky.“ Zavrtěl urputně hlavou, snažil se ten výjev vypudit z paměti. „Bylo to... peklo.“

„Jakou máte teorii? Krveprolití nějakýho gangu? Kult smrti? Nájemní popraviště?“

„ICE tohle všechno zvažuje. Předpokládáme, že se ti grázlové dozvěděli o zabavení dodávky, došlo jim, že přijde brzy na řadu i ten barák, a zdrhali jak švábi, kterýma jsou.“

„A začali podnikat jinde,“ řekl Hunter zasmušile.

„Jako vždycky. Pokud vím, mají spoustu míst jako ten barák. Drogovej byznys žije z krve, stejně jako z prachů.“

Hunter se nějakou chvíli snažil propojit nové informace se svými celoživotními zkušenostmi z texaského pohraničí. Nesedělo to. „Nějaká souvislost s odloženými případy?“

Jase upil doušek kávy, chvíli si s ní proplachoval ústa a pak polkl. „Nevím. To doupě s mrtvolama jsme předali šerifovu oddělení s tím, že ICE chce informace o všem, co se týká naší zprávy v týhle věci. Řekli nám jen, že bylo něco sundaný ze zdi a někdo tam odklidil stůl.“

„Nebo oltář?“

„O tomhle bych radši nepřemejšlel, ale jo, napadlo mě to.“

„Fajn. Zabavili jste artefakty a trochu koksu. Šli jste po adrese a ocitli se ve slepý uličce. Artefakty jste zkatalogizovali a předali do skladiště ICE.“

„S tím mediálním blázincem o mayský apokalypse 2012 Brubaker vyloženě skákal radostí, že ty artefakty může přidat k dalším věcem, co se jednadvacátýho maj vrátit do Mexika. Je to akce jako hrom. Sjede se tam spousta velkejch zvířat: zástupce prezidenta, guvernér, senátoři, všichni, co se schovávaj pod deštník národní bezpečnosti. Potřesou si přes hranice rukama, vrátěj Mexiku kus jeho historie a bok po boku vykročej vstříc společný budoucnosti, bla bla bla.“

„Jenže pak se ty artefakty vytratěj ze skladu ICE,“ řekl Hunter. „Co s tím?“

„Nemusím ti vysvětlovat, že se na tý krádeži musel podílet někdo z našich lidí.“

„Ten sklad si pamatuju. Kamery, zámky, kontrola přes otisky prstů, hlídači, všechno až na ufonský anální sondy, co maj všichni tak rádi.“

Jase se zlehka usmál. „Brubaker byl vzteky nepříčetnej. Hledal někoho, na kom by si vylil zlost. To jsem měl teda kliku, co? Dal mi placený volno s tím, že mám čas do jednadvacátýho, abych ty artefakty našel. A jestli se při hledání třeba jen zmíním o ICE nebo nedej bože ukážu odznak, bude prý po mně. O tý krádeži se nesmí nikdo dovědět.“

Hunter na něj zíral. „To má bejt vtip?“

Jase na něj upřel tvrdý pohled svých tmavých očí.

„Kdy se tohle stalo?“ zeptal se Hunter.

„Tak před dvěma tejdny. Snažil jsem se ti dovolat, ale...“

„Mobily nefungují vždycky a všude, kde je potřebuješ,“ dořekl za něj Hunter. „Byl jsem až po krk v džungli, obalenej vápencovým pískem.“

„Slyšel jsem, že jsou tyhle pláže na Riviera Maya moc pěkný.“

„Tak daleko jsem se nedostal. Máš fotky, katalogový čísla, popisy?“

„Těch artefaktů?“

„Čeho jinýho?“

Jase se natáhl po světle hnědé obálce na lince. „Nic jsi neviděl.“

„Jako co?“

Hunter otevřel obálku a začal si prohlížet fotky, které radši ani neměl vidět.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá